УХВАЛА

24 червня 2025 року
м. Київ

справа №440/8956/24
адміністративне провадження №К/990/24043/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Єресько Л.О., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі №440/8956/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області про:
- визнання протиправним та скасування рішення про притягнення, адвоката ОСОБА_1 , свідоцтво НОМЕР_1 від 13 травня 2021 року до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку із застосуванням до неї дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк 6 (шість) місяців з 11 липня 2024 року до 11 січня 2025 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.                                           
Позивачка звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 4 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд».
У своїй касаційній скарзі скаржниця просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2025 року та прийняти нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу належить залишити без руху з огляду на таке.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою   статті 351 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Як на підстави касаційного оскарження позивачка покликається на пункти 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так скаржниця посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України указує, що судами попередніх інстанцій не враховано висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 8 вересня 2022 року у справі №11-279сап21, у якому вказано, що акт притягнення особи до дисциплінарної відповідальності має оцінюватися, зокрема, в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності і пропорційності (частина третя статті 2 КАС України).
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу позивача, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржниця у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.
Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржницею справі у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваного рішення суду попередньої інстанції по суті, суд зазначає таке.
Покликання скаржниці на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 8 вересня 2022 року у справі №11-279сап21, колегія суддів відхиляє, оскільки правовідносини у вказаній справі та у цій справі є неподібними адже врегульовані відмінними нормативно-правовими актами та сформовані за різних фактичних обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору.
Так, у справі №11-279сап21 Велика Палата Верховного Суду висновувала, що у справах про оскарження рішення ВРП, яким залишено без змін рішення дисциплінарного органу про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, такий акт має оцінюватися, зокрема, в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності і пропорційності (частина третя статті 2 КАС). Обов`язковим критерієм обґрунтованості рішення за наслідками дисциплінарного провадження є врахування всіх обставин, що є визначальними для вирішення питання про наявність чи відсутність у діях судді ознак дисциплінарного проступку.
У справі №11-279сап21 Велика Палата Верховного Суду указала, що ВРП належним чином не аргументувала, які конкретно норми суддівської етики, стандарти професійної поведінки й обов`язки, передбачені частиною сьомою статті 56 Закону № 1402-VIII або частиною п`ятою статті 55 Закону № 2453-VI, порушив позивач, котрий лише не з`являвся на роботу, не маючи повноважень розглядати справи і приймати судові рішення. ВРП, кваліфікуючи відсутність судді на роботі та нездійснення правосуддя як дисциплінарний проступок (грубе і систематичне нехтування обов`язками судді), вказує на те, що причини такої поведінки невідомі. Наведене не узгоджується з посиланням самої ж ВРП у спірному рішенні на вручення судді підозри, надання дозволу на його затримання та оголошення в розшук. Цим обставинам не надано оцінки, як і аргументам судді щодо причин (поважних чи ні) його відсутності на робочому місці, перешкоджання в можливості потрапити до суду на своє робоче місце та припинення згаданого кримінального переслідування з підстав, що реабілітують особу. Тож з наведеного у спірному рішенні мотивування висновку ВРП про вчинення дисциплінарного проступку, яке зводиться до констатації відсутності судді на роботі та наявності щодо нього кримінального провадження, не вбачаться, яка саме поведінка судді стала передумовою для дисциплінарної відповідальності - відсутність судді, що підлягав арешту, на робочому місці чи його переховування від слідства.
Ураховуючи наведене, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Наступною підставою для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій зазначає пункт 1 частини другої та пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України.
Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо зокрема:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Так, Суд звертає увагу скаржниці, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
У зв`язку із недоведенням скаржницею   підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржниці щодо наявності підстави передбаченої пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України, в частині не дослідження доказів.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржниці на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Також скаржниця покликається на пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України.
Так, за положеннями пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо:       справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
Втім, із постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2025 року, яка наявна у Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідує, що апеляційний суд переглянув справу у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за участю позивачки та представника відповідача.
Отже, скаржницею не надано будь-яких доказів на підтвердження порушення апеляційним судом норм процесуального права в указаній нею частині.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржниці на пункт 3 частини третьої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Посилання скаржниці на приписи статтей 242, 351 КАС України не підміняє визначення підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції: 1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; 2) надати докази надсилання копії уточненої касаційної скарги іншим учасникам справи.
Керуючись статтями 169, 248, 330, 332 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 7 січня 2025 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі №440/8956/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без руху.
Надати особі, яка подала касаційну скаргу, строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
Копію ухвали направити заявнику за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет", а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Н.М. Мартинюк
Л.О. Єресько
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду