ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/8542/24 пров. № А/857/8930/25	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Довга О.І.
                                                                                             Запотічний І.І.
секретаря судового засідання                                            Юник А.А.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кузан Р.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Львів 20 січня 2025 року, повний текст складено 30 січня 2025 року у справі №380/8542/24 за позовом  Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :

18.04.2024 Комунальне підприємство «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області (далі – КП «Дрогобичводоканал») звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі – Управління), в якому просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області форми «Ш» № 02422313010413 від 01.11.2023 про зобов`язання сплатити штраф розмірі 10% в сумі 2 382 104, 69 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області форми «Ш» № 00842013010413 від 04.03.2024 про зобов`язання сплатити штраф розмірі 10% в сумі 847 036,56 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваними повідомленнями-рішеннями визначено штрафні санкції за порушення строків сплати узгоджених грошових зобов`язань по податку на додану вартість відповідно до п. 124.1 ст.124 ПК України. Водночас, граничні терміни сплати таких грошових зобов`язань за самостійно поданими позивачем податковими деклараціями встановлені у період з березня 2018 року по серпень 2022 року, тоді як фактичну сплату таких платежів проведено позивачем у період з грудня 2022 року по січень 2024 року. Кількість днів затримки сплати позивачем узгоджених грошових зобов`язань в кожному випадку становить понад 500 днів, а в окремих випадках понад 1000 днів. Таким чином, розмір штрафу визначений відповідачем у розмірі 10% від суми несвоєчасно проведених платежів є правомірним. В позовній заяві позивач не заперечує факту несвоєчасної сплати узгоджених сум грошового зобов`язання з ПДВ, проте, стверджуючи про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, покликається на те, що така несвоєчасна їх сплата відбулася не з його вини, а через невиконання державою обов`язку щодо перерахування субвенції з державного бюджету згідно укладених договорів про організацію взаєморозрахунків від 14.08.2017 № 13/20, 13.11.2017 №№13/36, 13/37, №13/01 від 22.12.2021 та №13/098 від 23.12.2021. Суд першої інстанції зазначив, що вказане не є підставою для звільнення платника податків від обов`язку вчасної сплати встановлених чинним законодавством податків та не виключає відповідальності за неналежне виконання цих обов`язків. Крім цього суд звернув увагу, що предметом договорів №13/20 від 14.08.2017, №13/36 від 13.11.2017 та №13/37 від 13.11.2017 «Про організацію взаєморозрахунків» є організація проведення взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам з метою погашення податкового боргу КП «Дрогобичводоканал», який виник станом на 2017 рік. Водночас, предметом договорів №13/01 від 22.12.2021 та №13/09 від 23.12.2021 «Про організацію взаєморозрахунків» є організація проведення взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам з метою погашення податкового боргу КП «Дгрогобичводоканал», який виник станом на червень 2021 року. Тобто, на момент укладення вказаних договорів грошові зобов`язання позивача по податку на додану вартість своєчасно до бюджету сплачені не були, вважались простроченими та визнавались податковим боргом. Таким чином, своєчасне виконання сторонами своїх зобов`язань за цими договорами не призвело б до своєчасного виконання позивачем податкового обов`язку по сплаті самостійно визначених ним поточних грошових зобов`язань за період, охоплений досліджуваними актами камеральних перевірок. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем подана апеляційна скарга яка мотивована тим, що предметом діяльності позивача, яке є комунальним підприємством, є надання послуг водопостачання та водовідведення населення, підприємств і установ міста Дрогобича, Стебника, Трускавця Дрогобицького та Стрийського району. Тарифи на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надає КП «Дрогобичводоканал» встановлює Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі – НКРЕКП). Однак, оскільки фактична вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не відповідає тарифам, що затверджувалися НКРЕКП, а відтак між ГУ Державної казначейської служби у Львівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Львівської ОДА (сторона друга), Фінансовим управлінням Дрогобицької міськради (сторона третя) та КП «Дрогобичводоканал» (сторона  остання) укладено: договір про організацію взаєморозрахунків №13/20 від 14.08.2017, яким передбачено перерахування субвенції у розмірі 2 790 388,41; договір про організацію взаєморозрахунків №13/36 від 13.11.2017, яким передбачено перерахування субвенції у розмірі 1  022 582,2 грн; договір про організацію взаєморозрахунків № 13/37 від 13.11.2017, яким передбачено перерахування субвенції у розмірі 1  108 2б5,41 грн. Однак розрахунки згідно вказаних договорів не відбулись через те, що Головним розпорядником та відповідальним виконавцем бюджетної програми Мінрегіоном не виділено коштів. У разі проведення розрахунків за договорами № 13/20 від 14.08.2017, № 13/37 від 13.11.2017 та № 13/36 від 13.11.2017 податкового боргу з ПДВ не мало б існувати станом на 01.01.2018. У зв`язку з цим, відповідно до п. 87.9 ст. 87 ПК України, податковий орган зараховував кошти, що сплачувало підприємство на виконання поточних зобов`язань, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, а відтак штрафні санкції застосовані до позивача на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень неправомірно, оскільки несвоєчасна сплата узгоджених грошових зобов`язань з податку на додану вартість відбулася не з його вини, що суд першої інстанції не взяв до уваги.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому поміж іншого вказано, що до позивача застосовано штрафні санкції згідно п. 124.1 ст. 124 ПК України, і дана норма застосовується незалежно від наявності у діях платника податків умислу. Навіть якщо у межах перевірки було б встановлено факт наявності умислу, то до позивача були б застосовані штрафні санкції передбачені п. 124.2 ст. 124 ПК України. З вище наведено можна резюмувати, що позиція позивача щодо відсутності сплати не з його вини не спростовує факту наявності у його діях/ бездіяльності складу правопорушення визначеного п. 124.1 ст. 124 ПК України.
В судовому засіданні представники позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.
Згідно з  ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам  статті 242 КАС України  відповідає.
З матеріалів справи встановлено, що Комунальне підприємство «Дрогобичводоканал» зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із присвоєнням коду ЄДРПОУ 03348910.
ГУ ДПС у Львівській області 21.03.2024 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 розділу I, пункту 75.1 статті 75 розділу ІІ Податкового кодексу України, у порядку визначеному пунктом 76.2 статті 76 розділу ІІ цього Кодексу, проведено камеральні перевірки щодо порушення термінів сплати (перерахування) узгоджених сум податкових зобов`язань з податку на додану вартість Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області.
За результатами камеральних перевірок складено акт №27311/13-01-04-13- 07/03348910 від 01.11.2023, відповідно до якого встановлено порушення п. 57.1 ст. 57 та п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з ПДВ протягом 2018-2021 років з затримкою більше 30 календарних днів у сумі 23 821 046 грн 90 коп. та акт від 27.02.2024 № 7163/13-01-04-13-04/03348910, відповідно до якого встановлено порушення позивачем п. 57.1 ст. 57 та п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з ПДВ протягом 2018-2022 років з затримкою більше 30 календарних днів у сумі 8 470 365 грн 60 коп.
Зокрема перевірками встановлено, що КП «Дрогобичводоканал» самостійно визначило та подало декларації з податку на додану вартість, в яких задекларовано суми податкових зобов`язань до сплати. Вказані у актах декларації складені і підписані відповідно до ст. 48 Податкового кодексу України, та подані у спосіб визначений діючим законодавством, однак КП «Дрогобичводоканал» порушено вимоги п. 57.1 ст. 57 та п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України, а саме – порушено терміни сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання з податку на додану вартість, що тягне за собою відповідальність у вигляді штрафних санкцій передбачених ст.124 Податкового кодексу України (детальний перелік декларацій та сум податкових зобов`язань, визначених позивачем, наведено у актах перевірок та розрахунках до ППР).
На підставі акта камеральної перевірки від 01.11.2023 року №27311/13-01-04-13- 07/03348910 ГУ ДПС у Львівській області винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ш» №02422313010413 від 01.11.2023 на загальну суму 2 382 104,69 грн.
На підставі акта камеральної перевірки від 27.02.2024 року №7163/13-01-04-13-04/03348910 Головним управлінням ДПС у Львівській області винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ш» №00842013010413 від 04.03.2024 на загальну суму 847 036,56 грн.
Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, КП «Дрогобичводоканал» звернулося з цим позовом до суду.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає  ПК України.
Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи. Види документальних перевірок, порядок планування, проведення та оформлення їх результатів, що проводяться контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, встановлюються Митним кодексом України.
Згідно з підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
За змістом пункту 76.1 статті 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Отже, камеральна перевірка є одним з видів податкових перевірок, встановлених пунктом 75.1 статті 75 ПК України, та за своєю правовою сутністю та формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника.
Як встановлено судом першої інстанції, Управлінням проведено камеральні перевірки КП «Дрогобичводоканал» та встановлено несвоєчасну сплату позивачем до бюджету узгоджених сум податкових зобов`язань по податку на додану вартість за період 2018-2022 роки.
Відповідно до пункту 16.1.4 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Також пунктом 203.2 статті 203 ПК України встановлено, що сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.
Як також встановлено судом, порушення позивачем норм пункту 203.2 статті 203 ПК України відбулось внаслідок несвоєчасної сплати сум самостійно визначених та узгоджених податкових зобов`язань та сум податкового боргу за рішенням суду від 06.08.2020, виконання якого відстрочено ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2021 у справі №380/2229/20 до 23.12.2021.
Відповідно до п.п.14.1.152, 14.1.175 п.14.1 статті 14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Погашення податкового боргу - це зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.
Відповідно до абзацу першого пункту 57.1 статті 57 ПК платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому відповідно до пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Відповідно до пункту 36.5 статті 36 ПК України відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених Кодексом або законами з питань митної справи.
За змістом статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Відповідно до пункту 110.1 статті 110 ПК України платники податків, податкові агенти, а також інші суб`єкти у випадках, прямо передбачених цим Кодексом, несуть фінансову відповідальність за вчинення податкових правопорушень.
Згідно з пунктом 111.1 статті 111 ПК України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова, адміністративна, кримінальна.
Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що на платника податків покладено обов`язок здійснити у встановлені ПК строки сплату узгодженого грошового зобов`язання. Несплачене у встановлений ПК строк узгоджене грошове зобов`язання визнається сумою податкового боргу платника податків.
За несплату або несвоєчасну сплату платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання, такий притягується до відповідальності у вигляді штрафу на умовах визначених податковим законодавством.
Так, передумовою нарахування штрафних санкцій з підстав, визначених пунктом 124.1 статті 124 Податкового кодексу України, є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов`язання у встановлені законодавством строки.
За приписами пункту 124.1 статті 124 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах:
при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу;
при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Отже, податкове законодавство пов`язує право податкового органу нарахувати штраф за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання лише із фактом такого порушення, і не залежить від способу, в який здійснювалось погашення податкового боргу.
Водночас, згідно п.124.2 ст. 124.2, діяння, передбачені  пунктами 124.1, 124.1-1  цієї статті, що вчинені умисно тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Відповідно до пункту 87.9 статті 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Отже, вказаною нормою ПК України визначено обов`язок податкового органу щодо зарахування усіх платежів на погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.
Відповідно до пункту 131.2 статті 131 ПК України при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені. Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжній інструкції (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.
Виходячи з аналізу вказаних правових норм ПК України, законом імперативно встановлено обов`язок податкового органу здійснювати зарахування коштів, що сплачує платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, а платнику податків встановлено заборону спрямовувати кошти на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу.
Вказана позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №826/12529/18, від 17.05.2023 у справі №520/3683/2020, від 20.06.2023 у справі № 0540/8008/18-а.
З наявних в матеріалах справи розрахунків нарахованих штрафних санкцій суд першої інстанції встановив, що оскаржуваними повідомленнями-рішеннями визначено штрафні санкції за порушення строків сплати узгоджених грошових зобов`язань по податку на додану вартість відповідно до п.124.1 ст.124 ПК України. Водночас, граничні терміни сплати таких грошових зобов`язань за самостійно поданими позивачем податковими деклараціями встановлені у період з березня 2018 року по серпень 2022 року, тоді як фактичну сплату таких платежів проведено позивачем у період з грудня 2022 року по січень 2024 року. Кількість днів затримки сплати позивачем узгоджених грошових зобов`язань в кожному випадку становить понад 500 днів, а в окремих випадках понад 1000 днів. Таким чином, розмір штрафу визначений відповідачем у розмірі 10% від суми несвоєчасно проведених платежів.
В позовній заяві позивач не заперечує факту несвоєчасної сплати узгоджених сум грошового зобов`язання з ПДВ, проте, стверджуючи про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, покликається на те, що така несвоєчасна їх сплата відбулася не з його вини, а через невиконання державою обов`язку щодо перерахування субвенції з державного бюджету згідно укладених договорів про організацію взаєморозрахунків від 14.08.2017 № 13/20, 13.11.2017 №№13/36, 13/37, №13/01 від 22.12.2021 та №13/098 від 23.12.2021.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такі аргументи позивача, оскільки вказане не є підставою для звільнення платника податків від обов`язку вчасної сплати встановлених чинним законодавством податків та не виключає відповідальності за неналежне виконання цих обов`язків, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 804/20015/14, яку суд враховує в силу вимог частини другої статті 242 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції в розвиток оцінки аргументів апеляційної скарги вважає за доцільне, оцінивши договори про організацію взаєморозрахунків № 13/20 від 14.08.2017, яким передбачено перерахування субвенції у розмірі 2 790 388,41; договір про організацію взаєморозрахунків №13/36 від 13.11.2017, яким передбачено перерахування субвенції у розмірі 1 022 582,2 грн; договір про організацію взаєморозрахунків № 13/37 від 13.11.2017, яким передбачено перерахування субвенції у розмірі 1 108 265,41 грн. зазначити, що такі укладались між ГУ Державної казначейської служби у Львівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Львівської ОДА (сторона друга), Фінансовим управлінням Дрогобицької міськради (сторона третя) та КП «Дрогобичводоканал» (сторона остання).
У п.11 «відповідальність сторін» таких договорів зазначено, що сторони несуть відповідальність за невиконання своїх зобов`язань за договором відповідно до законодавства. 
Також у п.12. «Інші умови» таких договорів зазначено, що спірні питання, пов`язані з виконанням договору, вирішується шляхом проведення переговорів між сторонами. Якщо спірні питання неможливо вирішити шляхом проведення переговорів, вони вирішуються у порядку, встановленому законодавством.
На переконання суду апеляційної інстанції, позивач був обізнаний з наслідками щодо несплати грошових зобов`язань перед бюджетом, водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували що КП «Дрогобичводоканал» на виконання п.11 та п.12 вищезгаданих договорів 2017 року вчиняло дії: проводило переговори щодо перерахування коштів, чи починаючи з 2018 року зверталось з позовом про виконання цих договорів. 
До аналогічних висновків можна  дійти, оцінюючи вищезгадані договори 2021 року.
Крім цього суд першої інстанції правильно звернув увагу, що предметом договорів №13/20 від 14.08.2017, №13/36 від 13.11.2017 та №13/37 від 13.11.2017 «Про організацію взаєморозрахунків» є організація проведення взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам з метою погашення податкового боргу КП «Дрогобичводоканал», який виник станом на 2017 рік. 
Водночас предметом договорів №13/01 від 22.12.2021 та №13/09 від 23.12.2021 «Про організацію взаєморозрахунків» є організація проведення взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам з метою погашення податкового боргу КП «Дгрогобичводоканал», який виник станом на червень 2021 року.
Тобто, на момент укладення вказаних договорів грошові зобов`язання позивача по податку на додану вартість своєчасно до бюджету сплачені не були, вважались простроченими та визнавались податковим боргом. Так, своєчасне виконання сторонами своїх зобов`язань за цими договорами не призвело б до своєчасного виконання позивачем податкового обов`язку по сплаті самостійно визначених ним поточних грошових зобов`язань за період, охоплений досліджуваними актами камеральних перевірок.
Відповідно до пункту 100.1 статті 100 ПК України розстроченням, відстроченням грошових зобов`язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов`язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу. На сьогодні процентна ставка по розстрочках та відстрочках становить 30 відсотків річних.
Водночас зауважити, що позивач, на переконання суду апеляційної мав підстави щодо застосування розстрочення чи відстрочення грошових зобов`язань (податкового боргу), що реалізується органами ДПС згідно з положеннями статті  100  ПК України у спосіб, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1235 «Про затвердження переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин» та Порядком розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань та податкового боргу платників податків, затвердженим наказом Міндоходів від 10.10.2013 № 574, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31.10.2013 за № 1853/24385.
          Так, згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1235 «Про затвердження переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин», визначено обставини, що є підставою для розстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу заявника: ненадання (несвоєчасне надання) бюджетних  асигнувань  або бюджетних  зобов`язань заявнику  та/або  недоведення (несвоєчасне доведення)  фінансування  видатків  до   заявника   -   отримувача бюджетних  коштів в обсязі,  достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або  погашення  податкового  боргу,  а також   неперерахування  (несвоєчасне  перерахування)  заявнику  з бюджету коштів в обсязі, достатньому для  своєчасного виконання ним грошових  зобов`язань  та/або погашення податкового боргу,  у тому числі в рахунок оплати наданих заявником послуг (виконаних  робіт, поставлених товарів). 
Окрім того суд апеляційної інстанції при перегляді рішення суду першої інстанції враховує аргументи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо застосування до позивача штрафних санкції згідно п. 124.1 ст. 124 ПК України, та вважає, що дана норма застосовується незалежно від наявності у діях платника податків умислу. За умови встановлення під перевірки факту наявності умислу платника,  до такого були б застосовані штрафні санкції передбачені п. 124.2 ст. 124 ПК України. 
З вище наведено можна резюмувати, що позиція позивача щодо відсутності сплати не з його вини не спростовує факту наявності у його діях/ бездіяльності складу правопорушення визначеного п. 124.1 ст. 124 ПК України.
Статтею 77 КАС України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1  статті 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що застосування контролюючим органом оскаржуваними ППР штрафних санкцій до відповідача на підставі пункту 124.1 статті 124 ПК є правомірним.
Згідно з частиною 2  статті 6 КАС України  та  статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення  статті 316 КАС України  прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови у задоволені позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями  241,  243,  308,  311,  316,  321,  325,  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області залишити без задоволення а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі №380/8542/24– без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено  27.06.25