ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       07 серпня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 727/4182/24
Провадження №22-ц/822/564/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:        головуючого - Литвинюк І. М.,
суддів: Височанської Н. К., Одинака О. О.,
секретар – Собчук І. Ю.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Загарія Олександром Дмитровичем, та ОСОБА_2 , подану адвокатом Кутровською Наталією Михайлівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці області від 25 квітня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Гавалешко П. С., 

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 з листопада 1989 року, після одруження з ОСОБА_4 , по 30 листопада 2023 року постійно проживав в квартирі АДРЕСА_1 . В його паспорті зазначено зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 .
У травні 2023 року позивачу стало відомо, що відповідачка ОСОБА_2 зняла його з реєстрації за даною адресою. На даний час відсутнє судове рішення, яким ОСОБА_1 позбавили права проживання та користування вищезазначеною квартирою.
Вказував на те, що він є законним власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видано Управлінням власності міської Ради народних депутатів м. Чернівці 10 січня 1995 року згідно з розпорядженням № 12862 від 10 січня 1995 року, зареєстрованого в Чернівецькому ДОБТІ, та підтверджує, що дана квартира була передана в спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . 
Рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2010 року у справі № 2-3127/10 було визначено частки співвласників, які були рівними, і саме цим рішенням було визначено, що ОСОБА_1 належить на праві особистої власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
06 вересня 2011 року ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_5 1/3 частку квартири під номером АДРЕСА_1 . Отже, після дарування 1/3 частки квартири колишня дружина позивача стала власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 , в якій позивачу належить 1/3 частка.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року у справі за № 2-15861/12 ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку в спільному майні з виплатою йому грошової компенсації за 1/3 частку квартири та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/3 частку даної квартири.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року вказане рішення суду було скасоване, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 90 980 грн вартості 1/3 частки квартири, якою він володів на праві власності.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року скасовано і залишено в силі судове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі №2-1586/12. Отже, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відновив право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку вищезазначеної квартири.
Після набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на 1/3 частку квартири на підставі даного судового рішення і 08 січня 2014 року продала квартиру ОСОБА_2 . Після оформлення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 в ДРРП на нерухоме майно і звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою, зняття ОСОБА_1 з реєстрації та про виселення з квартири. 
Після ознайомлення з судовим рішенням від 23 квітня 2014 року ОСОБА_2 подала до Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі № 727/407/14-ц заяву про залишення позовної заяви про усунення перешкод у користуванні квартири, виселення та зняття з реєстрації без розгляду, а тому по даній справі було ухвалено судове рішення тільки по зустрічному позову ОСОБА_6 , яка позивалася із вимогами про визнання недійсним договору дарування, договору купівлі-продажу квартири, оскільки вважала, що в даному випадку була змова між її матір`ю, ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 щодо позбавлення її права на 1/3 частку квартири. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2014 року у зустрічному позові ОСОБА_7 відмовлено.
Зазначав, що у 2015 році ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою, зняття з реєстрації та виселення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у даній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 08 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О., зареєстрований в реєстрі за № 94. Частково скасовано запис щодо права власності за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право на 1/3 частку квартири. Внесені кошти повернуто ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в частині скасування запису щодо права власності за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 скасовано. В іншій рішення суду залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року залишено без змін.
Отже, судовим рішенням від 10 грудня 2015 року у справі 727/5061/15ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а за ОСОБА_1 визнано право на 1/3 частку даної квартири.
Посилався на те, що ОСОБА_2 , знаючи достовірно, що договір купівлі-продажу квартири від 07 січня 2014 року визнано недійсним і що за позивачем визнано право на 1/3 частку квартири, незаконно, без його згоди, як співвласника квартири, продала відповідачці ОСОБА_8 за 1 556 160, 54 грн квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у справі № 727/3523/23 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 07 березня 2023 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Той факт, що 30 листопада 2023 року ОСОБА_3 виселила позивача з квартири АДРЕСА_1 із застосуванням сили, вказує, що вона не визнає за ним права власності на 1/3 частку квартири, та їй було відомо, що на день оформлення договору купівлі-продажу він проживав в цій квартирі. ОСОБА_1 не проживає в будинку з 30 листопада 2023 року та у нього відсутні ключі від вхідних дверей, що вказує на те, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди в проживанні та користуванні його часткою в квартирі. 
Також зазначав, що ОСОБА_2 завдала йому моральної шкоди, яку він оцінює в 12 000 грн. Так, ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що йому належить на праві власності 1/3 частка спірної квартири, продала її без погодження з ним, чим незаконно позбавила його права власності на частку квартири. Фактично з березня 2023 року позивач не має спокою, у нього розвинулось безсоння, тривога у зв`язку з тим, що він фактично залишився без житла. Моральна шкода, яку він оцінює у 120 000 грн, полягає в тому, що на день оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 було відомо, що він проживає у спірній квартирі, але це не зупинило відповідачку при оформленні договору купівлі-продажу, щоб з`ясувати у ОСОБА_1 підстави проживання в квартирі, а вже після оформлення договору купівлі-продажу квартири вона почала його виселяти та вимагати, щоб він добровільно покинув квартиру. 30 листопада 2023 року із застосуванням фізичної сили вона вигнала його з квартири і до цього часу він змушений проживати у друзів, знайомих. 
Оскільки ОСОБА_2 передала за угодою договору купівлі-продажу квартири у власність ОСОБА_3 всю квартиру, як єдиний її власник, тобто відчуження частки квартири відбулося поза його волею, як співвласника квартири, тому право власності на 1/3 частку квартири ОСОБА_3 не набула, в тому числі і як добросовісний набувач, а тому дане майно, а саме 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , може бути витребувана у неї на користь позивача.
Просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою шляхом надання ключів від вхідних дверей, вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 12 000 грн, та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 120 000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 25 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від вхідних дверей до даної квартири.
Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, яка завдана незаконним відчуженням шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 частки квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн, яка завдана виселенням з квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є законним власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу передала у власність ОСОБА_3 всю квартиру, як єдиний власник квартири, тобто відчуження його частки відбулося поза волею позивача, як співвласника квартири, а тому право власності на 1/3 частку квартири ОСОБА_3 не набула, в тому числі як і добросовісний набувач, а тому дане майно позивач може витребувати на свою користь. Відсутність реєстрації поновленого права ОСОБА_1 на 1/3 частку спірної квартири не свідчить про відсутність права власності ОСОБА_1 на неї.
ОСОБА_3 мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Крім того, обставини, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна.
Факт заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу є безсумнівним, оскільки внаслідок протиправних дій відповідачів у позивача однозначно порушився звичний спосіб життя, він був вимушений відновлювати своє порушене право, а в подальшому звертатись до суду; такі обставини завдали йому значного дискомфорту, він пережив стрес та сильні душевні хвилювання, моральні страждання, у зв`язку з чим у позивача погіршився сон та загальне самопочуття. 
Ураховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідачів, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 5 000 грн моральної шкоди, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.
На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 – Загарія О. Д. подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та стягнення моральної шкоди скасувати. 
Посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини набуття майна добросовісним набувачем, гарантії захисту такого набувача від можливості позбавлення його права власності на набуте ним майно, не застосував відповідну судову практику Верховного Суду, а відтак рішення підлягає скасуванню в частині, що стосується вимог до ОСОБА_3 .
Зазначає, що позивач замовчує той факт, що після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у справі № 727/5061/15ц, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , він так і не здійснив державної реєстрації свого права власності на 1/3 цієї квартири.
Позивач ОСОБА_1 з кінця 2015 року віднісся до свого обов`язку здійснення державної реєстрації права на майно халатно і безвідповідально, що призвело до можливості іншим співвласником квартири ОСОБА_2 здійснити її продаж.
Відтак правовий зв`язок позивача із спірною квартирою станом на день посвідчення договору купівлі-продажу від 07 березня 2023 року відсутній, що й було встановлено нотаріусом та покупцем ОСОБА_3 , оскільки останні покладались і повинні були покладатись виключно на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 запевнила покупця ОСОБА_3 , що квартира не є предметом судових спорів, прав на неї ніхто окрім неї не має.
Відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості продавцем ОСОБА_2 та мала право покладатися виключно на відомості Державного реєстру речових прав. Матеріали справи не містять доказів, якими можна було би спростувати добросовісність набуття ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна.
Позивач не надав суду жодних доказів нанесення йому моральної шкоди, як і доказів її грошового вираження. Зокрема, не надано доказів його проживання в чужому житлі чи винаймання такого житла.
Позивач ОСОБА_1 ввів суд в оману, стверджуючи в позові, що на нього відповідачкою чинився фізичний тиск з метою виселення. На спростування цього твердження в суді першої інстанції зазначалось, що ОСОБА_3 прибула вдень до квартири після набуття не неї права власності, в подальшому, переконавшись, що двері зачинені, викликала працівників поліції і тільки після цього позивач відчинив двері.
Між позивачем і ОСОБА_3 було погоджено умови його добровільного виселення, про що ним особисто в присутності поліцейських написано розписку, а тому суд першої інстанції безпідставно вважав, що позивачу завдано моральних збитків.
Також на зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та за неналежним способом захисту. 
Вказує на те, що будучи законом власником майна, ОСОБА_2 здійснила його відчуження добросовісному набувачу ОСОБА_3 у спосіб, що визначений Законом.
Вважає, що з її сторони, як продавця, та зі сторони нотаріуса не було вчинено жодних протиправних дій, що могли порушити права та інтереси ОСОБА_1 .
Спосіб захисту, який обрав позивач у справі, порушує права та інтереси ОСОБА_3 , оскільки вона є добросовісним набувачем та у законний спосіб набула квартиру у власність, провівши оплату законному власнику.
У відзиві представник позивача ОСОБА_11 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Зазначає, що станом на 07 березня 2023 року ОСОБА_1 на праві власності належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 передала за угодою договору купівлі-продажу у власність ОСОБА_3 всю квартиру, як єдиний власник даної квартири, тобто відчуження його частки квартири відбулося поза його волею, як співвласника квартири, а тому право власності на 1/3 частку квартири ОСОБА_3 не набула, в тому числі як добросовісний набувач, і позивач може його витребувати на свою користь. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року у справі №727/5061/15 вказано про помилковість твердження представника ОСОБА_2 про те, що на момент розгляду справи ОСОБА_2 по суті є єдиним законним власником квартири. Відсутність реєстрації поновленого права ОСОБА_1 на 1/3 частку спірної квартири ухвалою ВКСУ від 23 квітня 2014 року не свідчить про відсутність права власності ОСОБА_1 на неї.
Позивач змушений витрачати багато свого життєвого часу на відновлення порушеного цивільного права, незаконні дії відповідачів призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків.
Такі обставини завдали йому значного дискомфорту, він пережив неймовірний стрес та перетерпів сильні душевні хвилювання і моральні страждання, у зв`язку з чим погіршився його сон та загальне самопочуття. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва від 10 травня 1995 року Управління власності Чернівецької міської ради народних депутатів передало у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_12 квартиру по АДРЕСА_4 . 
Рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2010 року у справі № 2-3127/10 визначено частки співвласників, а саме, що ОСОБА_1 належить на праві особистої власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
23 квітня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року скасовано та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/3 частку квартири.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 січня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О., зареєстрований в реєстрі за № 94. Частково скасовано запис щодо права власності за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право на 1/3 частини вказаної квартири. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в частині скасування запису за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 скасовано. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у нескасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року залишено без змін.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року, яка залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 січня 2014 року.
Також встановлено, що 07 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Паленчук Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 470, згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
Пунктом 8 Договору визначено, що продаж вчинено за 1 556 160, 54 грн, які продавець отримав від покупця в повному обсязі до підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства.
Пунктом 10 Договору обумовлено, що продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужене за даним договором нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю продавця.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 38), 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (п. 58), 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (п. 42), 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (п. 9.1), 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (п. 68), 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (п.19), 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (п. 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (п. 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (п. 9.21).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (п. 6.30), 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (п. 4.17), 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.13). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку з чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (п.п. 99, 100), 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (п.п. 86, 94, 147), 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (п.п. 73-76), 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (п. 34), 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п.п.148-151, 153, 154, 167, 168).
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
 Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (п. 51), 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (п. п. 38-39, 57), 01 квітня 2020 року у справі №  610/1030/18 (п. п. 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (п. 61), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 211), 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (п. 55), 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (п. 5.66)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 зроблено висновок, що:
«можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.
… перед придбанням квартири кінцевий набувач міг ознайомитися з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щоби встановити історію вибуття квартири з володіння її власників. Отже, проявивши обачність, він мав можливість самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права дізнатися про те, що ОСОБА_4 не міг набути право власності на квартиру, а тому і не мав права її відчужувати. Придбавши квартиру у такої особи, ОСОБА_5 як її покупець теж не набув право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, він став її володільцем, а право володіння разом із правами користування та розпорядження квартирою надалі належать позивачам як її власникам. Йдучи на ризик із придбанням майна в особи, яка зареєструвала своє право власності на нього, але за законом не могла таке право набути, кінцевий набувач несе ризик настання негативних наслідків придбання квартири у її незаконного володільця. З огляду на вказане за обставин цієї справи витребування з володіння ОСОБА_5 квартири на користь позивачів як співвласників є пропорційним меті захисту права приватної власності останніх. При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує відсутність встановлених судами попередніх інстанцій фактів, які би могли впливати на право на повагу до приватного та сімейного життя кінцевого набувача квартири.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку витребування квартири з володіння кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Такий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_4, в якого він придбав квартиру, зокрема, про стягнення сплаченої її вартості».
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц вказано про те, що підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.
За наявності та доведеності наведених обставин витребування нерухомого майна  у кінцевого набувача, добросовісність набуття спірної нерухомості яким за таких обставин спростовується, відповідатиме принципам справедливості та розумності.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За обставинами цієї справи позивачу відповідно до свідоцтва про право на житло від 10 травня 1995 року, виданим Управлінням власності Чернівецької міської ради народних депутатів, належала на праві спільної сумісної власності квартира по АДРЕСА_4 .
В подальшому рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2010 року у справі № 2-3127/10 визначено, що ОСОБА_1 належить на праві особистої власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
Як встановлено, 07 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, за умовами якого ОСОБА_2 відчужила у власність ОСОБА_3 всю квартиру, як єдиний її власник, тобто відчуження частки ОСОБА_1 відбулося поза його волею, як співвласника квартири, а тому ОСОБА_3 не набула право власності на 1/3 частку спірного майна.
З огляду на викладене, належним способом захисту у цій справі є вимога про витребування від ОСОБА_3 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . З огляду на обставини справи, судом першої інстанції правильно кваліфіковано позовну вимогу про витребування спірного приміщення на підставі статті 387 ЦК України, оскільки ОСОБА_3  не можна вважати добросовісним набувачем цього майна. 
  Встановивши, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі та вирішуючи питання про витребування майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право власності на 1/3 частку квартири ОСОБА_3 не набула як добросовісний набувач, оскільки мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб.
Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 07 березня 2023 року, тобто в день ухвалення постанови Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року, якою залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року про скасування заходів забезпечення позову, вжитих згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 січня 2014 року у справі №727/407/14-ц, якою скасовано заборону на відчуження (арешт) квартири АДРЕСА_1 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 08 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О., належить на праві власності ОСОБА_2 , право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08 січня 2014 року 17.58.11, номер запису 4183020.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відомості про те, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна.
Зазначений висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року у справі № 185/10500/21.
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження 1/3 частки спірного майна без волевиявлення власника – ОСОБА_1 , витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача ОСОБА_3 ґрунтується на законі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537, 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18, 15 червня 2021 року у справі 922/2416/17, стверджуючи, що у суду не було підстав для витребування у неї квартири, оскільки вона є добросовісним набувачем, яка покладалася на офіційну інформацію щодо права власності продавця, відображену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості продавцем ОСОБА_2 .
Вказані доводи апелянта є необґрунтованими, виходячи з того, що навіть за умови добросовісності ОСОБА_3 при набутті у власність спірної квартири, наявні визначені законом підстави для витребування квартири з чужого незаконного володіння відповідача у зв`язку з тим, що вказаний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння власника ОСОБА_1 поза його волею.
Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 757/39973/19-ц.
Само по собі посилання апелянта на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (п. п. 40 - 43)).
Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування – передбачуваними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.
Верховний Суд виснував, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування від відповідача ОСОБА_3 1/3 частку спірної квартири.
Щодо преюдиціального значення рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від 07 березня 2023 року недійсним у справі № 727/3523/23, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Так, апелянт зазначає, що в цьому рішенні зазначено, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири і не повинна була перевіряти історію набуття нерухомості продавцем ОСОБА_2 .
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
  Відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України). 
Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
  Від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні, наприклад, про дотримання розумного строку, про те, чи мала сторона знати про певні обставини, чи є причина поважною, чи перевищує розмір неустойки розмір збитків та чи є таке перевищення значним тощо. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п. 43) зазначила, зокрема, що відповідатиме обставинам справи зменшення розміру відповідальності відповідача до оцінки майнових втрат позивачки, та здійснила таку оцінку.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (п. 32).
З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами апелянтів, що судження в згаданому рішенні апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири носить преюдиціальний характер, оскільки це судження не є обставиною справи, а є висновком, зробленим судом на підставі встановлених ним обставин справи. 
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦПК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України ).
Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення.
Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Виходячи з викладеного, співвласники майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, мають право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Установивши, що позивачу належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , і він, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися ним, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про усунення таких перешкод шляхом вселення позивача у спірне житло.
Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22.
Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанов Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу є безсумнівним, оскільки внаслідок їх протиправних дій у позивача однозначно порушився звичний спосіб життя, він був вимушений відновлювати своє порушене право, а в подальшому звертатись до суду, такі обставини завдали йому значного дискомфорту, він пережив стрес та сильні душевні хвилювання, моральні страждання, у зв`язку з чим у нього погіршився сон та загальне самопочуття. Через позбавлення майна, у якому позивач проживав більшість свого життя, і неможливість його використовувати у повсякденному житті, життя позивача ускладнилось.
Визначаючи розмір моральної шкоди, з урахуванням принципу справедливості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 5 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди, заподіяної незаконним відчуженням належної позивачу 1/3 частки спірної квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири; з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача - 30 000 грн, завданої чиненням перешкод у користуванні позивачу його власністю.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що твердження апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи. 
Інші доводи апелянтів по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом при розгляді зазначеної справи.
Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів на спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційні скарги не містить.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12 серпня 2025 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н. К. Височанська 

                                                                       О. О. Одинак