КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
04 червня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/8113/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі адвоката Ковальчук Ю. М., в інтересах   ОСОБА_1 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ковальчук Юлії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Коваленко І. В.
від 12 грудня 2024 року
у цивільній справі № 755/2699/22 Дніпровського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЇЛІВСЬКЕ», 
про визнання договору позики недійсним,
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2022 року   ОСОБА_1 звернулась до суду і вказаним позовом, в якому просила визнати договір позики від 01 листопада 2015 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про отримання 290 000 доларів США, що становить еквівалент 7 076 000 грн, недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1996 році між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 22.12.2016 між ними було розірвано. У 2017 році колишній чоловік позивачки - відповідач ОСОБА_2 звернувся до останньої з вимогою повернути йому 3 538 000,00 грн, мотивуючи це тим, що в Погребищенському районному суді Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 7 076 000,00 грн за договором позики, та пояснив, що 01.11.2015, під час того коли вони перебували у шлюбі він взяв у позику в ОСОБА_3 290 000 доларів США, що станом на день укладення договору становило 7 076 000 грн, а тому ОСОБА_2 вважає, що половина від отриманої в позику суми повинна бути сплачена позивачкою, або вона може в подальшому бути стягнута на користь ОСОБА_3 за рахунок їхнього спільного сумісного майна. 
Позивач зазначала, що на підтвердження зазначених фактів відповідач ОСОБА_2 надав копії договору позики від 01.11.2015 та копію розписки про отримання ОСОБА_2 коштів від 01.11.2015. Вважає, що мало місце порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки про укладення зазначеного договору позики та написання розписки ОСОБА_2 позивачу абсолютно нічого не було відомо, згоди на отримання такої значної суми грошових коштів, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , позивач не надавала. Оскільки договір позики, що був укладений між відповідачами виходять за межі дрібних побутових і суми грошових коштів були значними, то позивач вважає, що її згода на укладення цього договору мала бути письмовою. Відсутність такої згоди тягне за собою недійсність договору позики, що був укладений між відповідачами, саме з цих підстав.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі адвокат Ковальчук Ю. М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, і помилково надав преюдиційне значення обставинам, встановленим судовими рішеннями у справі №143/1269/17. Зауважує, що обставини, встановлені у справі №143/1269/17 (факт укладення договору позики між відповідачами та отримання ОСОБА_2 коштів), стосувались інших сторін і у ній не досліджувалось питання можливості визнання договору недійсним іншим з подружжя, який не надавав свою згоду. Вказує, що суд першої інстанції не навів мотивів відхилення аргументів позивачки щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема підстав, якими вона обґрунтовувала порушення її прав відповідачами; не надав оцінки її зауваженням про те, що її право порушене укладенням спірного договору під час перебування її та ОСОБА_2 у шлюбі без її згоди, що в подальшому призвело до вимоги ОСОБА_2 про повернення половини розміру від суми боргу. 
Заявниця стверджує, що єдиним передбаченим законодавством способом захисту її прав у таких обставинах було звернення до суду з позовом про визнання договору позики недійсним. Договір позики на суму 290 000 доларів США є значним, і відповідно до Сімейного кодексу України (ст. 65), договори, що виходять за межі дрібного побутового, потребують згоди іншого з подружжя, а її відсутність може бути підставою для визнання такого договору недійсним. На підставі викладеного просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2024 у справі № 755/2699/22 й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання договору позики недійсним.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
Від адвоката Бабич Н. М., в інтересах ОСОБА_3 , надійшло клопотання в якому вона просила відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги, справу розглянути без участі ОСОБА_3 та представників. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Ковальчук Ю. М., в інтересах ОСОБА_1 , підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення адвоката Ковальчука Ю. М., в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 01 листопада 2015 року між позикодавцем фізичною особою ОСОБА_3 та позичальником: ОСОБА_2 було укладений договір позики (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язався надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов`язався прийняти позику та повернути її позикодавцеві у визначений договором строк. Сторони у договорі зазначили, що у зв`язку з тим, що між сторонами за договором налагоджуються тісні взаємовигідні ділові відносини, позика визначена у договорі, надається позичальникові на безпроцентній основі (а.с.23-24 т.1).
За умовами п. 2.1. договору, сума позики становить 290 000 доларів США.
01.11.2015 позичальник ОСОБА_2 отримав позику в сумі 290 000 доларів США, що підтверджується його розпискою (а.с. 24 т. 1).
Позичальник зобов`язався повернути позику до 01 листопада 2016 року (п. 3.1. договору).
22 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 22.12.2016 (а.с. 5 т.1).
Рішенням 30.03.2018 Погребищенського районного суду Вінницької області, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07.08.2018 та постановою Верховного Суду від 26.06.2019, у цивільній справі № 143/1269/17 позов ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Ланецького», ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено у повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та Фермерського господарства «Ланецького» на користь ОСОБА_3 17 916 489 грн 42 коп. боргу, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди від 30.01.2017 про внесення змін до договору позики від 01.11.2015 та договору поруки № 2 від 01.11.2015 недійсним - відмовлено.
Звертаючись із позовом у даній справі, позивачка стверджувала, що визнання договору позики недійсним є єдиним передбаченим законодавством способом захисту її прав як одного із подружжя, без згоди якого у порушення ст. 65 СК України такий договір було укладено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачкою не доведено порушення її прав при укладенні відповідачами оспорюваного договору позики; договір позики не вимагав письмової згоди іншого з подружжя, оскільки не потребував нотаріального посвідчення чи державної реєстрації, позивачка не надала доказів, що кошти були витрачені не на потреби сім`ї, або що усна згода не могла бути надана, а факт укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також отримання ОСОБА_2 коштів, вже був встановлений рішеннями судів у справі № 143/1269/17 і підтверджений Верховним Судом. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.  
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).
Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики (кредиту), оскільки договір позики (кредитний договір) за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 713/285/2012, від 18.12.2018 у справі № 755/12668/16-ц, від 27.11.2019 у справі № 133/3928/14-ц, від 24.03.2020 у справі № 521/20211/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 522/16362/16-ц, від 09.06.2020 у справі № 522/20907/16-ц, від 12.06.2020 у справі № 333/324/18, від 05.11.2020 у справі № 619/761/18, від 16.03.2021у справі № 133/2718/18.
Отже, судова практика у вказаному питанні є сталою й підстав для відступу від неї не встановлено.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України) .
Факт укладання між відповідачами договору позики, як і факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 290 000 доларів США встановлено рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 30.03.2018 у справі №143/1269/17, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07.08.2018 та постановою Верховного Суду від 26.06.2019.
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що укладення договору позики та отримання грошей у борг було правом відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).
Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, адже встановлено, що для укладення договору позики одним з подружжя не потрібна згода іншого з подружжя, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном, а є правочином щодо отримання грошових коштів. Факт укладання договору позики та отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_3 вже був встановлений попередніми судовими рішеннями у справі №143/1269/17, й доведенню не потребує. Позивачка не надала достатніх доказів порушення її прав при укладенні оспорюваного договору позики, а також не довела, що кошти були витрачені не на сімейні потреби. Крім того, оспорюваний договір позики не потребував письмової згоди, оскільки не підлягав нотаріальному посвідченню чи державній реєстрації. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Ковальчук Юлії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений  16 червня 2025 року. 
 
Судді:                                                                                                                    Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов 
 
                                                                                                                               Б. Б. Левенець