УХВАЛА 
13 червня 2025 року
м. Київ
справа № 753/17832/24
провадження № 61-6511ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мілетич Ольга Олегівна, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У вересні ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Разом із позовом до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій ОСОБА_2 просила вжити заходів забезпечення позову, шляхом:
-           накладення арешту на автомобіль «Renault Fluence» 1.5 D, 2014 року випуску, об`єм двигуна 1461, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова/шасі НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ;
-          накладення арешту на квартиру загальною площею 98,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 ; 
-          накладення арешту на депозитні рахунки в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «ПроКредитБанк», АТ «Райффайзен Банк», відкриті на ім`я 
ОСОБА_1 , та заборонити здійснювати операції зі зняття коштів із депозитних рахунків у вказаних банках.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на автомобіль марки «Renault Fluence» 1.5 D, 2014 року випуску, об`єм двигуна 1461, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова/шасі НОМЕР_2 та заборонено його відчуження чи передачу третім особам будь-яким можливим способом та заборонено державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності відносно вказаного автомобіля.
Накладено арешт на квартиру загальною площею 98,7 кв.м за адресою: 
АДРЕСА_1 та заборонено її відчуження чи передачу третім особам будь-яким можливим способом та заборонено державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності відносно вказаної квартири.
Накладено арешт на депозитні рахунки у АТ КБ «ПриватБанк», АТ «ПроКредитБанк», АТ «Райффайзен Банк», відкриті на ім`я ОСОБА_1 , та заборонено здійснювати операції зі зняття коштів із депозитних рахунків у вказаних банках.
У травні 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - Мілетич О. О. подала касаційну скаргу у справі 
№ 753/17832/24 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва 
від 25 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 19 березня 2025 року (повний текст постанови складено 22 квітня 
2025 року), які просить скасувати, ухваливши по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вжиті заходи забезпечення позову не є співмірними із предметом позову й у відповідача вже є законодавчі обмеження на розпорядження спірним майном за відсутності згоди на це ОСОБА_2 .
Заявник звертає увагу, що в силу вимог закону ОСОБА_1 не може здійснити відчуження спірного майна за відсутності згоди ОСОБА_2 . Також суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що позивачем не було надано будь-яких доказів щодо наявності ризиків відчуження спірного майна, а в частині вимог про накладення арешту на депозитні рахунки - взагалі не надано будь-яких підтверджень наявності такого майна.
Посилається на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення грошової компенсації її частки у спірному майні та не заявлено вимог про поділ майна у відповідних частках. Саме по собі відчуження спірного майна не призведе до неможливості виконання рішення суду про стягнення з відповідача грошових коштів.
Доводами касаційної скарги також є те, що позивачка, заявляючи вимогу про накладення арешту на депозитні рахунки ОСОБА_1 , не конкретизувала ці рахунки, не визначила обсяг та валюту грошових коштів. Вважає, що відсутність визначеного обсягу майна у предметі спору унеможливлює вжиття судом заходів забезпечення позову щодо такого майна, оскільки ці заходи забезпечення не можуть застосовуватись до будь-якого, неконкретизованого майна відповідача. Суд першої інстанції не врахував, що накладення арешту допускається лише на майно та грошові кошти, але депозитні рахунки самі по собі не є майном. Крім того, позивач не надала доказів, які б підтверджували наявність грошових коштів у зазначених банківських установах. 
Оскільки повний текст постанови Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року складено 22 квітня 2025 року, а касаційна скарга подана 20 травня 2025 року, строк на касаційне оскарження, передбачений статтею 390 ЦПК України, не пропущений і необхідність у його поновленні, як про це просить заявник, відсутня.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 
2020 року у справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року у справі 
№ 592/7729/18, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/23090/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У розглядуваній справі позивачкою заявлено вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля, квартири і коштів на депозитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «ПроКредитБанк», АТ «Райффайзен Банк» та поділ вказаного майна шляхом стягнення на її користь половини його вартості.
Встановивши, що між сторонами виник та існує спір з приводу квартири, автомобіля та грошових коштів, які знаходяться на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з огляду на баланс інтересів сторін та попередження негативних наслідків, які можуть настати у випадку зміни власника спірного майна до завершення розгляду справи, дійшов в цілому правильного висновку про необхідність на час розгляду справи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.
Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі № 905/448/22 звертав увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Доводи касаційної скарги про те, що судом було застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на депозитні рахунки відповідача по справі без визначення номерів цих рахунків та обсягу і валюти грошових коштів, не спростовують висновків судів про наявність підстав для забезпечення позову. 
У випадку, якщо для заявника або виконавця ухвала про забезпечення позову є незрозумілою, вони не позбавлені права, у передбаченому законом порядку, звернутися до суду, який її ухвалив, із заявою про роз`яснення судового рішення.
Також відповідач має право, за наявності передбачених законом підстав (глава 10 розділу І ЦПК України), ініціювати перед судом питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, скасування заходів забезпечення позову, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, із наданням відповідних доказів.
Застосовані судом заходи забезпечення позову не перешкоджають користуванню квартирою та автомобілем, носять тимчасовий характер та спрямовані, зокрема, на унеможливлення зміни власника майна до вирішення спору судом.
За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Мілетич О. О. про скасування заходів забезпечення позову.
Інформація про оскарження вказаної ухвали в апеляційному порядку в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня. 
Натомість ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року застосовано заходи забезпечення зустрічного позову 
ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на рахунки ОСОБА_2 в 
АТ «ПроКредитБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Універсал банк», АТ «Райффайзен банк», АТ «Укрсиббанк», АТ «ПУМБ», АБ «Укргазбанк», АТ «Сенс банк».
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях не спростовують та переважно зводяться до власного тлумачення заявником норм права.
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мілетич Ольга Олегівна, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва 
від 25 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 19 березня 2025 року у справі № 753/17832/24.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников