ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року 
м. Київ
cправа №  914/2333/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Костюк О.В.,

Львівської міської ради - Пилип`як Х.І., 

Обслуговуючого кооперативу 
«Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» - Попова Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 (у складі колегії суддів: Бонк Т.Б. (головуючий), Бойко С.М., Якімець Г.Г.) 

у справі № 914/2333/22

за позовом    Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах держави
до Львівської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап»
про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2022 року Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Львівської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» (далі - ОК «ГБК «Пікап»), у якому просив:
- визнати недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області (далі - Рясне-Руська сільська рада) від 12.11.2020 № 4817 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки»;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОК «ГБК «Пікап» на земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:12:005:0026, площею 0,0982 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2095988846101, номер запису про право власності/довірчої власності 39295987.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення ради про передачу у власність ОК «ГБК «Пікап» спірної земельної ділянки прийнято всупереч вимогам законодавства, зокрема, статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК), оскільки відсутній проект відведення земельної ділянки кооперативу, технічна документація щодо поділу та оспорюване рішення Рясне-Руської сільської ради не містять даних щодо необхідності забезпечення членів ОК «ГБК «Пікап» умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), а також обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей площею 0, 0982 га, а статутні види діяльності кооперативу не відповідають цілям задоволення потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу. 
Крім того, на думку прокурора, при передачі відповідачу у власність спірної земельної ділянки порушено її цільове призначення, оскільки для гаражного будівництва можуть передаватися земельні ділянки лише із цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови, водночас за рішенням ради зазначену земельну ділянку передано за категорією земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що суперечить статті 41 ЗК.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.03.2023 позов задоволено.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 рішення Господарського суду Львівської області від 16.03.2023 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у квітні 2025 року  Заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить передати справу № 914/2333/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 16.03.2023 у цій справі про задоволення позову прокурора.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.05.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 914/2333/22 за касаційною скаргою Заступника керівника Львівської обласної прокуратури з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.05.2025.
ОК «ГБК «Пікап» у відзиві на касаційну скаргу просить закрити касаційне провадження у справі № 914/2333/22 на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК. У випадку продовження розгляду справи - касаційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 року у справі № 914/2333/22 залишити без змін.
22.05.2025 Львівська міська рада через систему «Електронний суд» подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила поновити строк на подачу відзиву на касаційну скаргу; передати справу №914/2333/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду; скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі №914/2333/22 та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 16.03.2023 у цій справі про задоволення позову прокурора.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що Львівською міською радою прийнято ухвали від 16.11.2017 № 2588 «Про затвердження меморандуму про порозуміння між Львівською міською радою та Рясне-Руською сільською радою» та від 07.12.2017 № 2677 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 14.07.2015 № 4968 та від 01.10.2015 № 5143».
Відповідно до звернення Рясне-Руської сільської ради від 17.12.2018 № 1132, 14.02.2019 прийнято ухвалу № 4647 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова», згідно з якою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки № 8 площею 3,7698 га (кадастровий номер 4610137500:12:005:0015), площею 0,9598 га, у межах червоних ліній вулиці, (код КВЦПЗ 16.00 - землі запасу) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики , оборони та іншого призначення (пункт1.7).
Вирішено передати зазначену у пункті 1.7 цієї ухвали земельну ділянку № 8, площею 3,7698 га, (кадастровий номер 4610137500:12:005:0015) комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності та рекомендувати Львівській обласній державній адміністрації (далі - Львівська ОДА) розглянути питання прийняття зазначених земельних ділянок у державну власність з подальшою передачею цих земель у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.
Розпорядженням Львівської ОДА від 23.08.2019 № 916/0/5-19 «Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність»  до земель державної власності із земель комунальної власності Львівської міської ради прийнято, зокрема, земельну ділянку, площею 3,7698 га (кадастровий номер 4610137500:12:005:0015, КВЦПЗ - 16.00).
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.11.2019 зареєстровано право державної власності Львівської ОДА на земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500 :12:005 :0015 .
Розпорядженням Львівської ОДА від 13.12.2019 № 1483/0/5-19 «Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність» передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської· ради земельні ділянки державної власності, серед яких, зокрема, земельна ділянка за кадастровим номером    4610137500 :12:005:0015 .
Рішенням Рясне-Руської сільської ради від 18.12.2019 № 3365 «Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність» прийнято у комунальну власність, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:12:005 :0015.
19.12.2019 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:12:005:0015, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
03.01.2020 рішенням Рясне-Руської сільської ради № 3432 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 3 ,7698 га на 10 земельних ділянок .
Відповідно до рішення Рясне-Руської сільської ради від 19.05.2020 № 3697 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 3,7698 га на 10 земельних ділянок, серед яких, зокрема земельна ділянка № 5, площею 0,0982 га (кадастровий номер 4610137500 :12:005:0026).
03.06.2020 на зазначену земельну ділянку було зареєстровано право власності за Рясне-Руською сільською радою.
Відповідно до рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4817 земельну ділянку, площею 0,0982 га (кадастровий номер 4610137500:12:005:0026), передано у власність ОК «ГБК «Пікап» для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 16.00 - землі запасу - земельні ділянки кожної категорії земель, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам); зобов`язано ОК «ГБК «Пікап» забезпечити зміну виду використання земельної ділянки з КВЦПЗ 16.00 на КВЦПЗ 12.04. - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.11.2020 зареєстровано право власності ОК «ГБК «Пікап» на спірну земельну ділянку; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2095988846101.
Відповідно до інформації Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради земельна ділянка з кадастровим номером 4610137500:12:005:0026 відповідно до генерального плану міста Львова розташована в межах території санітарно-захисних зелених насаджень. Відповідно до плану зонування території Залізничного району за функціональним регламентом (базове зонування) земельна ділянка з кадастровим номером 4610137500:12:005:0026 розташована в межах функціональної зони Ж-1 - зоні садибної забудови. У межі опрацювання містобудівної документації с. Рясне-Руське земельна ділянка за кадастровим номером 4610137500:12:005:0026 не входить.
Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 № 6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади» Львівську міську раду визначено правонаступником прав та обов`язків місцевих рад, які приєднуються до Львівської територіальної громади, а ухвалою від 29.12.2020 № 7 Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.
Прокурор звернувся до суду з позовом про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4817 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» та скасування державної реєстрації права власності ОК «ГБК «Пікап» на земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:12:005:0026, площею 0,0982 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2095988846101, номер запису про право власності/довірчої власності 39295987, обґрунтовуючи вимоги прийняттям такого рішення всупереч вимог законодавства.
Суд першої інстанції позов задовольнив та мотивував таке рішення доведеністю позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції у задоволенні позову відмовив з підстав обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права держави, що не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою.
У поданій касаційній скарзі Заступник керівника Львівської обласної прокуратури в обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції послався на те, зокрема, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосовано норму права (статті 16, 21, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статей 152, 155 ЗК) без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 (справа № 923/466/17), від 04.04.2018 (справа № 361/2965/15), від 07.11.2018 (справа № 488/5027/17), від 12.06.2019 (справа № 487/10128/14), від 11.09.2019 (справа № 487/10132/14), від 07.04.2020 (справа № 372/1684/14 ), від 15.09.2020 (справа № 469/1044/17), від 12.03.2021 (справа № 927/1206/21), від 09.11.2021 (справа № 542/1403/17), від 20.07.2022 (справа № 910/5201/19), від 20.06.2023 (справа № 633/408/18) та від 11.06.2024 (справа № 925/1133/18); застосовано норму права (статтю 16 ЦК, статті 41, 152, 155 ЗК) без урахування висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 (справа № 910/9373/17), від 02.03.2021 (справа № 911/261/20), від 02.10.2024 (справа № 911/61/21).
Також прокурор зазначив, що підставою для касаційного оскарження судового рішення у даній справі є необхідність відступлення від висновку щодо ефективності у подібному спорі позовної вимоги про витребування земельної ділянки, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, прокурор зазначив про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень  статей 17-2, 19, 20, 41 ЗК, статті 1 Закону України «Про землеустрій», частини 1 статті 16, статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), щодо застосування яких у подібних правовідносинах, відсутній висновок Верховного Суду, зокрема: - щодо застосування положень статті 17-2 ЗК при вирішенні питання про ефективність способу захисту порушених прав держави в особі територіальної громади - визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання у власність земельної ділянки, в тому числі при наявності попередньої (до здійсненої на підставі такого рішення державної реєстрації права приватної власності) державної реєстрації права комунальної власності та при відсутності факту подальшого відчуження земельної ділянки; - чи визначає стаття 41 ЗК, яка розміщена в главі 6 ЗК «Землі житлової та громадської забудови», віднесення земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови при наданні таких земельних ділянок у власність/ користування гаражно-будівельним кооперативам для гаражного будівництва, чи з врахуванням положень статті 41 ЗК віднесення земельної ділянки до тієї чи іншої категорії - це виключна компетенція власника земельної ділянки відповідно до положень статті 20 ЗК; - щодо законності надання на підставі статті 41 ЗК у власність/користування гаражно-будівельним кооперативам земельних ділянок комунальної власності для гаражного будівництва з числа земель промисловості, транспорту, (зв`язку) електронних комунікацій, енергетики, оборони (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства); - щодо можливості надання на підставі статті 41 ЗК у власність/користування гаражно-будівельним кооперативам земельних ділянок комунальної власності для гаражного будівництва лише з числа земель житлової та громадської забудови (КВЦПЗ 02.05 - для будівництва індивідуальних гаражів; 02.06 - для колективного гаражного будівництва); - щодо відповідності вимогам статей 19, 20, 41 ЗК, частини 1 статті 16, статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» можливості гаражного будівництва гаражно-будівельним кооперативом на земельних ділянках призначених для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Також у касаційній скарзі прокурор навів як саме  мають бути сформовані висновки про застосування вищезазначених норм права.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
З аналізу наведених положень ЦК вбачається, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування правового акта індивідуальної дії, виданого, зокрема, органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №    920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі №    906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі №    903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі №    911/1413/19).
У статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 цього ж Кодексу визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК, частина 2 статті 52 ЗК) та витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК).
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
У такий спосіб задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.
Отже, у разі державної реєстрації права власності за іншим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна (подібний висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18).
Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такі правові висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах, зокрема, від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції установив, що спірну земельну ділянку згідно з рішенням Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4817 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» передано у приватну власність ОК «ГБК «Пікап», право власності якого на цю земельну ділянку зареєстровано 20.11.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Оскільки фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим номером 4610137500:12:005:0026 є ОК «ГБК «Пікап», а також з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі має бути віндикаційний позов.
Зважаючи на те, що на момент звернення прокурора до суду рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 № 4817 було реалізоване шляхом реєстрації за ОК «ГБК «Пікап» права власності на спірну земельну ділянку, то визнання незаконним і скасування цього рішення без одночасного заявлення позовних вимог, спрямованих на відновлення володіння майном, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави (за обставинами справи - територіальної громади) (близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 924/1369/20).
Суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що правову позицію в питанні визначення способу захисту у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, у якій зазначено, що враховуючи мету позову про витребування та підстави для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у спірних правовідносинах рішення органу місцевого самоврядування має ознаки правовстановлюючого характеру та не втрачає чинності після державної реєстрації права власності.
З урахуванням наведеного та зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Суд вважає необґрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та неврахування висновків, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.
Щодо підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК, необхідно зазначити таке.
У пункті 4 частини 4 статті 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.
В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до вказаного закону та Господарського процесуального кодексу України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.
Згідно з положеннями статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики, однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
З огляду на зміст статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» № 28342/95, § 61).
Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29.11.2016 «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені та інші проти Румунії» № 76943/11, § 123).
Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ від 22.11.1995 «С. В. проти Сполученого Королівства» № 20166/92, § 36). ЄСПЛ також розглядав ситуації, коли суди в різних справах відходили від своїх же висновків без належного обґрунтування. Це кваліфікувалося як порушення статті 6 Конвенції (право на справедливий судовий розгляд).
Стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) порушується, якщо суди діють непослідовно. Стабільність судової практики є важливим аспектом верховенства права (справа Unedic v. France, № 20153/04), відхід від попередньої судової практики має бути обґрунтований суттєвими правовими чи фактичними змінами (справа Atanasovski v. North Macedonia, № 36815/03), непослідовність у судовій практиці, особливо за короткий проміжок часу, суперечить принципу юридичної визначеності (справа Beian v.    Romania, №    30658/05).
Згідно з частиною 1 статті 302 ГПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати.
За сформованим та усталеним підходом, задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх своїх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, Суд може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 08.06.2022 у справі №    362/643/21, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17, від 02.08.2023 у справі №    925/1741/21, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, від 22.11.2023 у справі №    712/4126/22, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 10.04.2024 у справі №    760/20948/16, від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20, від 10.07.2024 у справі №    573/1020/22, від 28.08.2024 у справі № 761/38813/21.
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Верховний Суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм.
Суд касаційної інстанції зазначає, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.
Отже, зміст частини 4статті 302 ГПК вказує на те, що має існувати необхідність відступу, яка виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, до того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування. Відступ від правових позицій Верховного Суду, які були сформовані нещодавно, з одного і того ж питання є небажаним та юридично необґрунтованим, якщо відсутні вагомі зміни у правовому регулюванні чи суспільних відносинах, якщо такий відступ не пов`язаний із суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (нечіткістю чи неясністю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів.
Необхідність відступу від висновку Верховного Суду, яку обґрунтовує прокурор у касаційній скарзі, зазначивши власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а фактично зводиться до незгоди з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22
Варто зауважити, що з часу формування правового висновку у справі №    914/1334/22 (правовідносини у якій подібні до правовідносин у цій справі №    914/2333/22, що розглядається, з огляду на предмет позову, об`єктний та суб`єктний склад), від якого пропонує відступити прокурор, пройшло лише три місяці. Відповідно ні суспільні відносини, ні їх правове регулювання в державі не змінилися. Жодних свідчень того, що рішення у зазначеній справі призвело до вад правозастосування, які б зумовлювали потребу відступити від сформульованого Верховним Судом висновку, немає.
Крім того, клопотання прокурора не містить будь-яких посилань на зміни суспільного контексту в період з 18.02.2025, через які застосований у постанові Верховного Суду у справі № 914/1334/22 підхід очевидно застарів внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Аналогічний підхід Велика Палата Верховного Суду застосувала в ухвалах від 24.04.2024 у справі № 367/3859/20, від 31.08.2023 у справі № 369/11493/21, від 05.04.2023 у справі № 201/2885/20, від 17.07.2024 у справі № 904/2465/21.
Таким чином прокурор, зазначаючи про необхідність відступу від висновку Верховного Суду, не вказує конкретних причин необхідності відступу від цього висновку, зокрема у чому полягає його практична неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, застарілість унаслідок зміни суспільного контексту чи розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання тощо.
З огляду на викладене, враховуючи зміст і обставини справи, подібність спірних правовідносин до тих, щодо яких сформульовано висновок Верховного Суду, ознак необхідності розгляду питання відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22 з мотивів, наведених у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції не вбачає.
Отже, наведена прокурором підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.
Щодо підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, Суд зазначає таке.
Прокурор в обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження судового рішення постався на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування при вирішенні спору у подібних правовідносинах положень статей 17-2, 19, 20, 41 ЗК, статті 1 Закону України «Про землеустрій», частини 1статті 16, статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель».
При касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №    908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №    916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 23.05.2023 у справі №    910/10442/21, від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19.
Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми процесуального права, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 18.05.2023 у справі № 927/1177/21, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22.
Оскільки за обставинами справи № 914/2333/22, що розглядається, підставою для відмови у позові є обрання прокурором неефективного способу захисту прав Львівської територіальної громади, то у Верховного Суду немає підстав для формування висновків щодо застосування наведених прокурором норм права у подібних правовідносинах.
При цьому посилання прокурора на статтю 17-2 ЗК, якою передбачено можливість оскарження рішень органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин у судовому порядку, не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про те, що такий спосіб захисту у спірних правовідносинах сам по собі не призведе до відновлення права територіальної громади щодо володіння земельною ділянкою, а тому є неефективним без заявлення вимоги про її витребування.
Наведені прокурором обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах. Позиція прокурора не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність поставлених судом правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами. Із викладеного вище вбачається, що Велика Палата Верховного Суду вже сформувала відповідну практику для врахування її судами при розгляді подібних спорів.
Зокрема подання прокурором великої кількості позовів (як зазначено у касаційній скарзі в обґрунтування кількісного критерію) всупереч вже сформованій та усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду щодо належності та ефективності способів захисту порушеного права у такій категорії справ не може свідчити про наявність виключної правової проблеми.
За таких обставин справи суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому відповідне клопотання прокурора залишається без задоволення.
Зважаючи на те, що наведені прокурором підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК, не підтвердилися під час касаційного провадження, а підстави для відступу від висновку Верховного Суду у справі №    914/2333/22 у порядку пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК відсутні, то у Суду відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної.
Перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги. 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК      суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300   цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін. 
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку   статті 129 ГПК   покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі      № 914/2333/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв

          І.С. Міщенко