справа № 761/40654/23
провадження № 22-ц/824/9773/2025
головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.  
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         17 червня 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ Фарби України" про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ Фарби України" про захист прав споживачів, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 
11 листопада 2014 між позивачем та ТОВ «ВКФ Фарби України» було укладено попередній договір за умовами якого сторони взяли на себе зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі - продажу. При цьому продавець (відповідач) зобов`язався передати позивачу (покупцю) окрему квартиру в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 після отримання Шевченківському районі м. Києва, а покупець зобов`язався прийняти об`єкт та оплатити його вартість в повному обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору. Сторони погодили вартість і характеристики об`єкта нерухомості. Також сторони домовились підписати основний договір в строк до 30 червня 2015 року. Сторони встановили, що основний договір укладається протягом п`яти календарних днів з моменту отримання позивачем відповідного повідомлення відповідача. В будь - якому випадку ТОВ «ВКФ Фарби України» повинно направити ОСОБА_1 вказане повідомлення протягом п`яти робочих днів після отримання Товариством правоустановчих документів на об`єкт та надання Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві документів, що є необхідними для належного укладання та оформлення основного договору. Позивач виконав умови попереднього договору та сплатив суму забезпечувальних платежів у відповідності до погоджених строків, що відображено у п.2.3.1 попереднього договору. 22 лютого 2021 року відповідач направив позивачу повідомлення про розірвання попереднього договору у зв`язку із невиконанням фінансових зобов`язань. Про таке повідомлення ОСОБА_1 дізнався лише в серпні 2023 року під час розгляду Шевченківським районним судом м. Києва цивільної справи № 761/10665. Разом з тим, саме відповідачем було порушено умови попереднього договору. І саме відповідач не вчиняє дії по укладенню основного договору, в той час як ОСОБА_1 станом на 15 липня 2017 року здійснив покладений на нього обов`язок по сплаті 97% забезпечувальної суми. В свою чергу, залишок 3% що становить 11 980,47 грн буде повністю сплачено позивачем на рахунок Товариства в день укладення основного договору, як це визначено умовами попереднього договору. За таких обставин та відповідно до вимог чинного законодавства України позивач просив суд визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» стосовно одностороннього розірвання попереднього договору від 11 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ Фарби України»; визнати недійсним письмове повідомлення про розірвання попереднього договору від 11 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ВКФ Фарби України» та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ Фарби України" про захист прав споживачів залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2  звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що саме відсутність правоуставчих документів на об`єкт нерухомості у відповідача виключала можливість укладення основного договору з позивачем у строк до 30 червня 2015 року. Тобто, саме відповідачем по справі порушено умови попереднього договору, що стали підставою для неможливості укладення основного договору, в строк визначений в п. 1.2 попереднього договору. При цьому належним та достовірним доказом того, що позивач здійснював всі необхідні дії для укладення основного договору є сплата на банківський рахунок відповідача № НОМЕР_1 в ПАТ «УкрСиббанк», МФО 351005, реквізити якого зазначені в п.2.3.2 попереднього договору, суми забезпечувального платежу, що свідчить про його дійсні наміри укласти основний договір та в подальшому реалізувати майнові права на квартиру АДРЕСА_2 . Отже, позивача не можна вважати таким, що відмовився від укладення основного договору купівлі-продажу, оскільки не укладення основного договору не відбулось з вини відповідача.
16 травня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ Фарби України" - Мороз С.С., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що у даній справі між сторонами не існує будь-яких іпотечних зобов`язань. Відповідачем не заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності та не стверджується про те, що зобов`язання між сторонами припинились з підстав закінчення строку дії договору. Зобов`язання між сторонами цієї справи припинились на підставі вимог закону, про що і стверджується відповідачем, а тому вважає безпідставними посилання позивача на висновки Верховного Суду викладені в постанові від 28 квітня 2021 року по справі № 755/19205/17 з огляду на те, що згадані висновки сформовані при розгляді справи, яка не має жодної спільної ознаки до даної справи.
Вказує, що скаржник на власний розсуд не використав надане законодавцем право та не вжив дій спрямованих на недопущення припинення зобов`язань за попереднім договором шляхом направлення відповідачу пропозиції про укладення основного договору. Не введення будинку в експлуатацію не слугувало об`єктивною та непереборною обставиною, яка б унеможливлювала реалізацію зазначеного механізму. Отже, з урахуванням факту не укладення основного договору в строк, визначений попереднім договором та факту не направлення жодною із сторін пропозиції про укладення основного договору - зобов`язання за попереднім договором припинились з 1 липня 2015 року з підстав встановлених законом, а саме ч. 3 ст. 635 ЦК України.
У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.
16 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Мамаєва Д.Ю. про розгляд справи без участі сторони позивача.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 11 листопада 2014 року між ТОВ «ВКФ «Фарби України» (Сторона - 1) та ОСОБА_1 (Сторона - 2) було укладено попередній договір, за умовами якого сторони взяли на себе зобов`язання в строки, встановлені даним попередній договором, укласти в майбутньому договір купівлі - продажу (Основний договір), відповідно до якого Сторона - 1 (продавець) зобов`язується передати однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Сторони встановили, що при укладенні Основного договору 100% ціна Об`єкта (сума Основного договору) буде, разом з ПДВ, 376 877,94 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач скористався правом на одностороннє розірвання договору, виходячи з домовленостей сторін даної угоди, а тому підстави вважати, що дії ТОВ «ВКФ Фарби України» щодо одностороннього розірвання договору є протиправними, відсутні.
Також суд вказав на відсутність підстав вважати, що письмовим повідомленням про розірвання попереднього договору від 11 листопада 20214 року порушено права позивача, зважаючи на встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини щодо того, що зобов`язання за даним договором припинились після закінчення строку на укладення основного договору, а саме 1 липня 2015 року.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.
Так, як вбачається із доводів позову та доводів апеляційної скарги, сторона позивача зазначає, що ОСОБА_1 на виконання умов попереднього договору сплатив 97% вартості квартири, натомість ТОВ «ВКФ Фарби України» не дотримався взятих на себе зобов`язань, основний договір укладено не було та відповідачем направлено позивачу письмове повідомлення (про що стало відомо під час розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи № 761/10665/23) про розірвання попереднього договору від 11 листопада 2014 року. За таких обставин права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом зазначеним у позові.
Під час розгляду справи представником відповідача не заперечується та обставина, що товариством направлялось позивачу письмове повідомлення про розірвання попереднього договору від 11 листопада 2014 з урахуванням п. 4.2. цього попереднього договору.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, Солом`янським районним судом м. Києва 20 жовтня 2021 року розглянуто справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ Фарби України» про захист прав споживачів, в якому позивач просив стягнути з відповідача пеню у зв`язку із невиконанням відповідачем умов попереднього договору від 11 листопада 2014 року.
За результатами розгляду справи в задоволенні позову відмовлено та при цьому встановлено, що зобов`язання за попереднім договором припинилися після закінчення строку на укладання основного договору, а саме 1 липня 2015 року.
Судом також встановлено, що зазначене  рішення набрало законної сили.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Шевченківським районним судом м. Києва 23 серпня 2023 року винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ Фарби України» про визнання договору укладеним та визнання майнових прав.
Предметом розгляду даної справи було визнання укладеним основного договору від 30 червня 2015 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 , визнання за позивачем майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 .
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва набрало чинності після його перегляду за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 Київським апеляційним судом 9 квітня 2024 року.
Як було встановлено у постанові Київського апеляційного суду від 9 квітня 2024 року позивач сплатив 97% вартості квартири. Судом першої інстанції з копій квитанцій, наданих позивачем, встановлено, що ОСОБА_1 сплатив загальну суму 360 897,47 грн, що становить 95,76%.
За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В свою чергу за п.п. 2.3.1. п. 2.3. розділу 2 попереднього договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання сплатити забезпечувальну суму ТОВ «ВКФ Фарби України», що складає 68,51% - (28,0898 м кв.) - 250 000 грн, в тому числі ПДВ (20%) 41 666,67 грн за вартістю 1 м кв. 8 900 грн не пізніше 11 листопада 2014 року; 28,49% - (11,8451 м кв.) - 114 897,47 грн, в тому числі ПДВ (20%) 19 149,58 грн до 15 квітня 2017 року.
Останній платіж 3% (1,2351), що становить 11 980,47 грн, в тому числі ПДВ (20%) 1 996,75 грн має бути сплачений не пізніше 15 квітня 2017 року в день укладення основного договору.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Приписами ч. 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, відповідно до п. 5.4. попереднього договору сторони передбачили, що в разі невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, ТОВ «ВКФ Фарби України» має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку.
Відповідно до п. 4.2. сторони погодили, що основний договір може бути укладений виключно у разі сплати ОСОБА_1 суми коштів, що передбачена підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, на банківський рахунок відповідача у належному порядку.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно скористався правом на одностороннє розірвання договору, ураховуючи домовленість сторін даної угоди, а тому відсутні підстави вважати, що дії ТОВ «ВКФ Фарби України» щодо одностороннього розірвання договору є протиправними.
У доводах апеляційної скарги позивач зазначає про те, що порушення строку виконання зобов`язання не є підставою для припинення зобов`язань за попереднім договором. У підтвердження таких доводів посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 квітня 2021 року по справі № 755/19205/17, а саме висновки про те, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було належним чином виконане однією із сторін, а закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним.
Колегія суддів вважає, що вказані вище твердження скаржника є помилковими з огляду на їх пряму невідповідність обставинам цієї справи та положенням ЦК України. Колегія суддів вважає, що у даній справі відсутня можливість застосування висновків Верховного Суду викладених в постанові від 28 квітня 2021 року по справі № 755/19205/17 з огляду на те, що згадані висновки сформовані при розгляді справи, яка не має спільної ознаки до даної справи.
Так, предметом спору у справі № 755/19205/17 було визнання кредитних договорів та договору іпотеки припиненими. Мотивами визнання договорів та зобов`язань за договорами припиненими, у вказаній справі, визначено сплив строку позовної давності. Тобто Верховним Судом надано оцінку обставинам про те, чи має вплив пропуску строку позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки на припинення основного зобов`язання за кредитним договором.
У даній справі між сторонами не існує будь-яких іпотечних зобов`язань, відповідачем не заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності та не стверджується про те, що зобов`язання між сторонами припинились з підстав закінчення строку дії договору. Зобов`язання між сторонами цієї справи припинились на підставі вимог закону, про що і стверджується відповідачем.
Так, ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Пунктом 1.2. попереднього договору, що укладений між позивачем та відповідачем, зокрема визначено, що сторони зобов`язуються укласти основний договір в строку до 30 червня 2015 року.
Заперечень факту не укладення основного договору в строку до 30 червня 2015 року жодною із сторін даної справи не висловлено.
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Частиною 3 ст. 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Так, матеріалами справи встановлено, що жодна із сторін попереднього договору не направляла іншій стороні пропозицію про його укладення, що визнається сторонами даної справи.
Отже, з урахуванням факту не укладення основного договору в строк, визначений попереднім договором та факту не направлення жодною із сторін пропозиції про укладення основного договору - зобов`язання за попереднім договором припинились з 1 липня 2015 року з підстав встановлених законом, а саме ч. 3 ст. 635 ЦК України.
Твердження скаржника про сплату 97% суми забезпечувального платежу є безпідставним та не відповідає дійсності, оскільки ним сплачено 95,76% від загальної суми забезпечувального платежу. Вказане підтверджується постановою Київського апеляційного суду у справі № 761/10665/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про визнання договору укладеним та визнання майнових прав від 09 квітня 2024 року встановлено наступне: «В позовній заяві зазначено, що позивач сплатив 97% вартості квартири. Судом першої інстанції з копій квитанцій, наданих позивачем, встановлено, що ОСОБА_3 сплатив загальну суму 360 897,47 грн, що становить 95,76%.».
Таким чином, скаржник порушив прийняті на себе зобов`язання.
Положеннями ч. 1 ст. 610 ЦК України визначається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Із наведеного слідує, що розірвання договору можливе, в тому числі, з підстав визначених договором.
Пунктом 5.4. договору визначено, що у разі невиконання стороною-2 взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, сторона-1 має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку з вини сторони-2
Цим самим положенням зазначається, що сторона-1 повідомляє стороону-2 про розірвання договору шляхом направлення поштового повідомлення (цінним листом з описом вкладеного) на адресу сторони-2, що вказана у цьому попередньому договорі. Даний попередній договір є розірваним з дати направлення такого повідомлення стороні-2.
Порушення скаржником прийнятих на себе зобов`язань стало підставою для направлення письмового повідомлення про розірвання попереднього договору від 11 листопада 2014 року.
Таким чином, на переконання колегії суддів, відповідач у відповідності до визначених сторонами положень договору реалізував наявне право на одностороннє розірвання правочину з підстав неналежного виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань.
Скаржником не наведено обґрунтувань неправомірності розірвання попереднього договору.
Так, Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Отже, одностороннє розірвання договору - є одностороннім правочином, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду.
Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом ч.ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним(ч.5); Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей(ч.6).
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
ОСОБА_1   ані у позовній заяві, ані в апеляційній скарзі не наводить жодного посилання на норми права, які б у сукупності з діями відповідача зумовлювали б недійсність одностороннього правочину.
Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено факт відсутності обставин, які б свідчили про можливість визнання односторонньої угоди недійсною.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального  права, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін.
Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба