П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/9981/24	

Головуючий І інстанції: Мороз О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 04.02.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В:
23.10.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Миколаївській області та ГУ ПФУ в м.Києві, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 12.04.2024р. №930040112102 щодо відмови йому у перерахунку пенсії в частині її виплати без обмеження;
- зобов`язати ГУ ПФУ в м.Києві здійснити з 21.03.2024р. нарахування та виплату його пенсії «без обмеження максимального розміру» пенсії 10-ма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше виплачених сум. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що отримує пенсію по інвалідності як особа з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з участю в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У червні 2024р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром. Однак, як зазначає позивач, відповідач протиправно та безпідставно відмовив у здійсненні відповідного перерахунку на підставі положень вказаного Закону, які були визнані неконституційними. 
Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 12.04.2024р. за №930040112102 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ ПФУ в м.Києві здійснити з 21.03.2024р. перерахунок і виплату пенсії позивачу без обмежень максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених виплат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду 1-ї інстанції, ГУ ПФУ в м.Києві 12.03.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні даного судового рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.02.2025р. і прийняти нове, яким позовні вимоги - залишити без задоволення. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в м.Києві та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
31.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1) згідно з посвідченням від 27.12.2019р. серії НОМЕР_1 , перебуває на обліку у ГУ ПФУ в м.Києві та отримує пенсію по інвалідності у відповідності до положень ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі відшкодування фактичних збитків.
Згідно з перерахунком пенсії позивача, з 01.03.2024р. розмір його пенсії становить:
- основний розмір пенсії від середнього заробітку: 84607,39 грн.;
- підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи (40% від 2 361 грн.): 944,40 грн.;
- цільова допомога інвалідам війни ІІ групи: 50 грн.;
- обмеження в індексації з 01.01.2023р.: - 5751,33 грн.;
- обмеження в індексації з 01.01.2024р.: - 4738,18 грн.
Розмір пенсії всього з надбавками: 75112,28 грн.
Максимальний розмір пенсії: 23 610 грн.
05.04.2024р. позивач подав до ГУ ПФУ в м.Києві заяву про перерахунок пенсії у відповідності до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме стосовно виплати пенсії по інвалідності у розмірі фактичних збитків без обмежень.
Однак, 12.04.2024р. рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області №930040112102 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії. 
У рішенні зазначено, що відповідно до ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Вважаючи зазначені дії та рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(ІІ)/2024 у справі щодо гарантованого рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, дійшов висновку, що відповідач протиправно не виплачує позивачу пенсію без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 21.03.2024р.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ.
Даний Закон, як це вбачається зі змісту ст.1, спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного та соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.
У силу ст.49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: державної пенсії; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до ч.1 ст.54 Закону №796-XII, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990р.р., у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законом. 
Дружинам (чоловікам), які втратили годувальника із числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесених до категорії 1, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від причинного зв`язку смерті з Чорнобильською катастрофою.
З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідно до Закону №796-XII.
У відповідності до розрахунку пенсії позивача, її розмір з надбавками складає - 75112,28 грн.
При цьому, виплату пенсії відповідач обмежив максимальним розміром.
Згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. №3460-IX, десятьом прожитковим мінімумам, установленим для осіб, які втратили працездатність, дорівнює сума 23610 грн.
Обмеження максимального розміру пенсії вперше були введені в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI, який набрав чинності 01.10.2011р.
У відповідності до ст.2 Закону №3668-VI, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до, серед інших, Законів України №796-XII, «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Підпунктом 6 п.6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI внесені зміни до деяких законодавчих актів України зокрема, до ст.67 Закону №796-XII, а саме: частину третю цієї статті викладено в новій редакції, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, установлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Так, згідно з ч.3 ст.67 Закону №796-XII (у редакції чинній до 20.03.2024р.) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Тимчасово, по 31.12.2017р., максимальний розмір такої пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.
Тобто, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у ст.2 Закону №3668-VІ, зокрема, Закону №796-XII, та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений цим Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.09.2023р. у справі №120/1602/23, від 15.11.2023р. у справі №120/6735/23 та інших.
Разом із тим, 20.03.2024р. Конституційний Суд України прийняв Рішення №2-р(II)/2024.
За змістом п.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) припис ст.2 Закону № 3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон № 796-XII зі змінами, припис першого речення ч.3 ст.67 Закону № 796-XII зі змінами; припис ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон №796-XII зі змінами, припис першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII зі змінами, визнані неконституційними, утрачають чинність з дня ухвалення Судом цього Рішення.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Позиція Верховного Суду відносно застосування цієї норми Конституції України, сформована, у постановах від 09.11.2018р. у справі №747/1151/16-а, від 27.11.2018р. у справі №537/2348/16-а, від 11.12.2018р. у справі № 826/7385/16, від 22.01.2019р. у справі № 826/562/16, від 25.04.2019р. у справі №826/3169/16, від 31.07.2019р. у справі № 826/3432/16, від 30.03.2021р. у справі №620/614/20, від 25.11.2021р. у справі №200/941/20-а та від 27.09.2023р. у справі №260/1656/22.
Із зазначеними положеннями Конституції України також узгоджується п.3 ч.1 ст.61 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023р. №3354-IX (який набрав чинності 20.09.2023р. та буде введений в дію в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022), відповідно до якого нормативно-правовий акт або окремий його структурний елемент визнається таким, що втратив чинність, у разі, якщо Конституційним Судом України прийнято рішення про визнання нормативно-правового акту або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Аналогічні за змістом положення щодо строку втрати чинності актом (його окремими положеннями) містяться і в ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017р. №2136-VIII.
Разом з тим відповідно до ст.57 Конституції України, кожному гарантується право знати свої права і обов`язки. 
Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.
Судова колегія зазначає, що по 20.03.2024р. норма ст.2 Закону №3668-VI, що поширює свою    дію на Закон №796-XII, та припис першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII, які встановлювали обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, були чинними, а тому підлягали обов`язковому застосуванню відповідачем.
А тому, відповідач, керуючись положеннями вказаних законів та обмежуючи розмір пенсійної виплати позивача десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність по 20.03.2024р. діяв правомірно.
Водночас, враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні №2-р(II)/2024, з 21.03.2024р. правові підстави обмежувати пенсію позивача максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність) у відповідача відсутні.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2024р. у справі №580/7744/23.
У п.2 резолютивної частини Рішення № 2-р(II)/2024, зазначено, що означені приписи Закону №3668-VI та Закону №796-XII втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення.
Згідно з ч.ч.3, 6 ст.57 Закону №3354-IX, моментом набрання чинності нормативно-правовим актом є 0 годин дня, наступного за днем його опублікування в порядку, встановленому законом, якщо: 1) інше не визначено Конституцією України та (або) законом; 2) більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.
Моментом припинення дії нормативно-правового акту є 24 година дня відповідного строку (терміну), якщо інше не визначено Конституцією України, законом або більш пізній строк (термін) не встановлено самим нормативно-правовим актом.
У разі якщо припинення дії нормативно-правового акту здійснюється на підставі рішення суду, дія нормативно-правового акту припиняється з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
При цьому, відповідно до абз.3 ч.1 ст.94 Закону №2136-VIII, процедуру і порядок офіційного оприлюднення актів Суду в Залі засідань Суду і на офіційному веб-сайті Суду встановлює Регламент Конституційного Суду України, ухвалений на спеціальному пленарному засіданні Конституційного Суду України постановою Конституційного Суду України від 22.02.2018р. № 1-пс/2018.
Згідно з ч.1 параграфу 76 Регламенту, акти Суду за результатами конституційного провадження офіційно оприлюднюються не пізніше наступного робочого дня після їх ухвалення.
Таким чином, за загальним правилом (якщо рішенням Конституційного Суду України не передбачено інше) «попередня» норма (яка є предметом перевірки на конституційність) діє до 24 години дня набрання чинності відповідним рішенням Конституційного Суду України, а фактично нова норма (що змінює законодавче врегулювання за наслідками цього рішення Конституційного Суду України і може передбачати як нові права, так і нові обов`язки та обмеження для суб`єкта приватного права) розпочинає діяти з 0 годин наступного дня за днем опублікування відповідного рішення. Такий підхід відповідає принципам правової визначеності та справедливості, а також положенням ч.1 ст.19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Визнана Конституційним Судом України неконституційною норма закону втрачає чинність саме з дня ухвалення відповідного рішення або пізніше (про що зазначається у рішенні Конституційного Суду України), зберігаючи при цьому свою дію до 24 години дня набрання чинності відповідним рішенням Конституційного Суду України, а «нова» норма (яка змінює законодавче врегулювання за наслідками відповідного рішення) розпочинає діяти з 0 годин наступного дня, що повною мірою узгоджується з порядком оприлюднення рішень Суду, який передбаченим Регламентом.
Вказане свідчить, що рішення Конституційного Суду України мають лише пряму (перспективну) дію в часі (змінюючи замість законодавця закон (законодавче регулювання)) та поширюються на суспільні відносини, що виникли після набрання ним чинності, гарантуючи, при цьому, конституційний принцип розподілу державної влади, а також стабільність суспільно-управлінських відносин в Україні. При цьому, визначені темпоральні межі чинності положень нормативно-правового акту, що визнаний неконституційним, забезпечує неможливість настання непередбачуваних наслідків, зокрема, для правової та бюджетної системи, а також суб`єкта (позивач або відповідач), на користь якого винесено судове рішення.
Отже, правова позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності приписів ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон №796-XII зі змінами, та першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII зі змінами має пряму дію у часі і може бути застосована лише до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення відповідного рішення, тобто з 21.03.2024р.
Вирішуючи аналогічне питання стосовно початку дії вказаного рішення Конституційного Суду України в аналогічних за змістом правовідносинах, Верховний Суд у постанові від 04.07.2024р. у справі №580/7744/23 дійшов висновку, що правова позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності приписів ст.2 Закону про реформування пенсійної системи із змінами, що поширює свою дію на Закон із змінами, та першого речення ч.3 ст.67 Закону із змінами має пряму дію у часі та може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, тобто з 21.03.2024р.
При цьому, у згаданій постанові Верховний Суд також підкреслив, що, враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні №2-р(II)/2024, з 21.03.2024р. правові підстави обмежувати пенсію позивача максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність) у відповідача відсутні.
За таких обставин та правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що, починаючи з 21.03.2024р. дії пенсійного органу відносно обмеження пенсії позивача максимальним розміром, є протиправними, а відтак, позовні вимоги у цій частині - обґрунтованими з урахуванням дати, з якої така пенсія підлягає нарахуванню і виплаті без обмеження максимальним розміром.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується і ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 12.06.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          М.П. Коваль  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко