ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 червня 2025 року           справа №200/8665/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Гаврищук Т.Г. суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 р. у справі № 200/8665/24 (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                          УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 10.12.2021 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.10.2019 року, виплаченої 10.12.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №200/9428/21;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 10.12.2021 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.10.2019 року, виплаченої 10.12.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №200/9428/21.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 10.12.2021 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.10.2019 року, виплаченої 10.12.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №200/9428/21. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 10.12.2021 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.10.2019 року, виплаченої 10.12.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №200/9428/21.
Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов без розгляду.
В обґрунтування доводів відповідач просить апеляційний суд оцінити:
- правильність застосування судом першої інстанції норм закону, якими встановлено строки звернення до адміністративного суду, з урахуванням правових висновків Верховного Суду;
- правильність встановленого процесуальним законом порядку розгляду клопотань щодо залишення позову без розгляду.
Суд першої інстанції, не змінюючи своєї позиції щодо застосовності до вирішення цього спору постанови Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, вважає, що наступні постанови Верховного Суду від 17.12.2024 року у справі № 380/25141/23 та від 20.12.2024 року у справі №440/6875/24, мають перевагу над постановою від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20.
Проте згадані вище постанови Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, від 17.12.2024 року у справі № 380/25141/23 та від 20.12.2024 року у справі №440/6875/24 не були судовими рішеннями Великої Палати Верховного Суду, а тому посилання суду в обґрунтування свого процесуального рішення на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 є помилковим.
Відповідач просить апеляційний суд дати правову оцінку вказаним аргументам відповідача та вищенаведеним мотивам суду першої інстанції (тобто чи правильним було посилання суду в обґрунтування свого процесуального рішення на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17), з огляду на які суд прийняв процесуальне рішення про продовження розгляду справи, зазначивши у постанові за результатами апеляційного розгляду мотиви прийняття або відхилення аргументів відповідача з цього питання.
Таким чином, суд надав перевагу постановам Верховного Суду від 17.12.2024 року у справі №380/25141/23 та від 20.12.2024 року у справі №440/6875/24 на постановою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20 в порушення у статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України.
Тобто, під час розгляду однієї справи суд першої інстанції тричі, по-різному, застосовував одну і ту саму постанову Верховного Суду.
Відповідач вважає за правильне застосовувати правові висновки, які сформовані Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20 до того моменту, поки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду не відступить від цих правових висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Згідно Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 31.10.2019 року № 226, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого солдата ОСОБА_2 (Г-018285), який здав справи і обов`язки за посадою стрільця-гранатометника 1 протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 1-ї роти оперативного призначення 2-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 », звільненого відповідно до ст. 26 ч. 5 п. 2 згідно з підпунктом «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2019 №59 о/с в запас без права носіння військової форми одягу, та направлено його на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 31 жовтня 2019 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі № 200/9428/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року, з урахуванням фактично виплачених сум індексації грошового забезпечення; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 квітня 2018 року по 31 жовтня 2019 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 квітня 2018 року по 31 жовтня 2019 року відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
12 січня 2022 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі №200/9428/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 р. у справі № 200/9428/21 змінено - в абзаці п`ятому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 р. у справі № 200/9428/21 цифри та слова «за період з 1 квітня 2018 року» цифрами та словами «за період з 1 березня 2018 року», у решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 р. у справі № 200/9428/21 залишено без змін.
Згідно скріншоту з мобільного застосунку інтернет-банкінгу 10.12.2021 року на банківський рахунок позивача від Військової частини НОМЕР_1 зараховані грошові кошти у розмірі 161 402,27 грн, коментар до платежу: заробітна плата.
12 вересня 2024 року позивачем направлено відповідачу заяву датовану 09.09.2024 року щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати коштів на виконання рішення суду у справі №200/9428/21, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною АТ «Укрпошта» № 6512206105871.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Положеннями статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, предметом якого є нарахування та виплата йому, як військовослужбовцю, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.10.2019 року, виплаченої 10.12.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №200/9428/21.
Відповідно до статей 2, 3 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
Отже, аналіз вказаних норм свідчить про те, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.
При цьому відповідно до висновку викладеного в пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Отже, колегія суддів зазначає, що на підставі аналізу наведених положень законодавства, враховуючи вказаний правовий висновок Конституційного Суду України та предмет спору у вказаній справі, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника, а спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошової індексації, стосується заробітної плати військовослужбовця.
Аналогічний висновок відповідає правовій позиції, яка викладена в постановах Верховного Суду від 05 травня 2022 року у справі №380/8976/21, від 29 листопада 2023 року у справі №560/11895/23 та від 14 грудня 2023 року у справі №600/4606/23-а, від 06 березня 2024 року у справі №600/5050/23-а.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Проте положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
При цьому згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Водночас, Законом №2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України, зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно яких працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Офіційне тлумачення положення вказаної норми надав Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, відповідно до якого положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
Зміст пункту 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.
При цьому Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Водночас, вказаним Рішенням Конституційний Суд України надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.
Таким чином, до 19 липня 2022 року положення КЗпП України не обмежувалися будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, проте після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яку викладено в рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та в постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі №380/17776/22, від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23.
Отже, оскільки на час виникнення спірних правовідносин частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції (до 19 липня 2022 року), якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, суд першої інстанції вірно зазначив, що на правовідносини у зазначеній справі поширюються приписи ст. 233 КЗпП України у попередній редакції.
У постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19 липня 2022 року зазначила, що застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 17.12.2024 року у справі № 380/25141/23, від 20.12.2024 року у справі № 440/6875/24.

Щодо доводів апелянта, що суд надав перевагу постановам Верховного Суду від 17.12.2024 року у справі №380/25141/23 та від 20.12.2024 року у справі №440/6875/24 над постановою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, суд зазначає наступне.
16 грудня 2024 року ухвалою Донецького окружного адміністративного суду залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та докази поважності причин його пропуску.
Постановляючи означену ухвалу суд керувався висновками Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, згідно якої:
а) у спорах цієї категорії справ суди повинні застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з позовом, визначений частиною першою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;
б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;
в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду;
г) отримання листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на заяву не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку. Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.
Судова палата Верховного Суду дійшла висновку, що саме такий підхід до обчислення строків звернення до суду з позовом у спорах зазначеної категорії справ відповідатиме принципу верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності, сприятиме стабільності правовідносин щодо виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Відтак, керуючись наведеною позицією суд першої інстанції дійшов висновку, що відлік шестимісячного строку звернення до суду, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України, у цій справі розпочав свій відлік 10.12.2021 року та закінчився 11.06.2022 року, проте з адміністративним позовом представник позивача звернувся до суду 11.12.2024 року через свого представника за допомогою засобів програмного забезпечення ЄСІТС “Електронний Суд”.
26 грудня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
27 грудня 2024 року ухвалою Донецького окружного адміністративного суду прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/8665/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Постановляючи означену ухвалу суд зазначав наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14 435цс18) визначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію ВП ВС.
У постанові від 17.12.2024 року у справі № 380/25141/23 Верховний Суд зазначив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника, а спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошової індексації, стосується заробітної плати військовослужбовця.
При цьому згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Водночас, Законом №2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України, зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно яких працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Таким чином, до 19 липня 2022 року положення КЗпП України не обмежувалися будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, проте після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції (до 19 липня 2022 року), якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, суд апеляційної інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 122 КАС України, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду та неправомірно залишив позовну заяву без розгляду.
У постанові від 20.12.2024 року у справі № 440/6875/24 Верховний Суд дійшов аналогічних висновків та зазначив про помилковість застосування до спорів щодо компенсації втрати частини доходів, пов`язаної із виплатою заробітної плати, висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, про застосування шестимісячного строку звернення до суду.
Отже, ураховуючи останні правові позиції щодо застосування строків в означеній категорії спорів суд першої інстанції дійшов висновку, що строк звернення до суду з адміністративним позовом не пропущено.

Доводи апелянта щодо застосування правових висновки, які сформовані Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20, колегія суддів не приймає, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у справі № 560/8194/20 стосуються компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії та не є тотожними спірним правовідносинам у справі № 200/8665/24 ні за суб`єктним складом учасників відносин, ні за об`єктом та предметом правового регулювання.
Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі №11-257заі18, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Апеляційний суд застосовує у даній справі останню судову практику Верховного суду, а відтак застосуванню у даній справі з огляду на вимоги ч.5 ст. 242 КАС України підлягають правові позиції Верховного Суду, викладені в його постановах від 17.12.2024 року у справі № 380/25141/23, від 20.12.2024 року у справі № 440/6875/24.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 р. у справі № 200/8665/24 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 р. у справі №200/8665/24 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 12 червня 2025 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                                                 А.А. Блохін

                                                                                                                                     І.В. Геращенко