УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2025 року
м. Київ
справа № 727/2339/24
провадження № 51-2213 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 березня 2025 року, 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 10 березня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 100 годин громадських робіт.
Вирішено питання щодо речових доказів та цивільного позову у кримінальному провадженні. 
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим в умисному нанесенні удару потерпілій, який завдав їй фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.
За обставин, детально викладених у вироку, 28 січня 2024 року близько 19:00 год, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем проживання, в будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті тривалих неприязних відносин із сестрою ОСОБА_6 , з якою він спільно проживає, наніс останній один удар долонею своєї правої руки в ділянку обличчя з лівого боку, внаслідок чого ОСОБА_6 втратила рівновагу і впала на підлогу. В результаті вищевказаних протиправних дій ОСОБА_5 завдав потерпілій фізичного болю без спричинення тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на підстави передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України  (далі - КПК) просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час розгляду справи щодо її підзахисного не було встановлено належних і допустимих доказів на доведення його вини у вчиненні даного кримінального правопорушення. 
Захисник зазначає, що покази свідка ОСОБА_7 не відповідають показам його дружини, які надавались нею в судовому засіданні, а також тим, що містяться в матеріалах справи та не відповідають відеозапису з мобільного телефону дружини. Покази свідка ОСОБА_8 не можуть бути доказом вини ОСОБА_5 , оскільки чіткої відповіді на питання чи наносив ОСОБА_5 удар, який міг спричинити падіння потерпілої та завдати їй фізичного болю, свідок вказати не зміг. 
Суд залишив поза увагою, те, що потерпіла на момент виклику поліції відмовилась від надання медичної допомоги, що свідчить про відсутність ушкоджень чи болю, а свідок ОСОБА_9 (лікар невропатолог) надаючи показання, керувався лише тим, що написано в довідці, яку він видав після звернення потерпілої до медичної установи, а тому показання цього свідка також, не можна вважати такими, які «поза розумним сумнівом» свідчать про вину ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального проступку. 
Також судом надано невірну оцінку відеозапису із мобільного телефону потерпілої. 
Суд апеляційної інстанції на вказані обставини також уваги не звернув та не надав їм належну правову оцінку. В судовому засіданні апеляційного суду було заявлено клопотання про дослідження доказів, однак в задоволенні клопотання було відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується виключно на обставинах, вказаних у вироку суду першої інстанції.
Мотиви Суду
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
Отже, доводи касаційної скарги, які зводяться до неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оцінки окремих доказів, з огляду на викладені вище положення процесуального закону, не можуть бути предметом перевірки в касаційному порядку.
Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1 - 3 ч. 1 ст. 368 КПК).
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його скоєнні.
За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.
Як убачається зі змісту вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, було зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 зазначеного Кодексу.
Виконуючи законодавчі положення, суд першої інстанції допитав ОСОБА_5 , який заперечив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та стверджував, що коли він розмовляв з батьком, сестра ОСОБА_6 увірвалась у кімнату та почала кричати і його виганяти, при цьому вона все фільмувала на свій мобільний телефон, він її відштовхнув в руку щоб закрити двері та в цей момент у неї випав з руки телефон. Ствердив, що ОСОБА_6 не падала і він її не бив. 
Проте, висновку про винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, суд дійшов на підставі аналізу:
- показань потерпілої ОСОБА_6 , яка у судовому засіданні розповіла, що 28 січня 2024 року її брат ОСОБА_5 будучи в стані алкогольного сп`яніння, з рушницею в руках перебував у кімнаті батька. Вона чекала поки брат вийде із кімнати, бо він заважав батьку спати. В цей час вона стояла в коридорі, а ОСОБА_5 нецензурно на неї крикнув. Він хотів зачинити двері до кімнати, але вона не дала, тоді ОСОБА_5 її вдарив в обличчя долонею своєї правої руки у ліву скроню. Вона втратила рівновагу і впала назад в коридор. Цього інциденту батько не бачив, це бачив її чоловік, який вийшов в цей момент в коридор. В цей час вона знімала все на камеру телефону. Вона долучила відео з телефону до матеріалів справи. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 у неї було почервоніння на обличчі;
- показань свідка ОСОБА_7 , який суду пояснив, що він є чоловіком потерпілої. 28 січня 2024 року, почувши нецензурну лайку ОСОБА_5 в бік дружини він вийшов з кімнати і побачив як ОСОБА_5 б`є долонею дружину в обличчя і як вона падає в коридорі, після чого ОСОБА_5 одразу закрив двері за собою. Тоді він сказав дружині викликати поліцію. Коли він підняв дружину, то вона сказала, що в неї болить щока і голова. Вказав, що коли ОСОБА_5 п`яний, він дуже конфліктний. В той день він був п`яний;
- показань свідка ОСОБА_10 , який суду пояснив, що працює поліцейським, 28 січня 2024 року приблизно о 18:00 год надійшов виклик, в якому повідомлялось про тілесні ушкодження. Він з напарником виїхали на місце, де їх зустріла заявниця ОСОБА_6 . Там була вже поліція. Заявниця сказала, що виник конфлікт з її братом ОСОБА_5 , брат вдарив її рукою в обличчя і вона впала. Виявила намір писати заяву на нього. Обвинувачений був в стані алкогольного сп`яніння, він ніяких пояснень по суті не давав. Вказав, що у потерпілої було почервоніння на щоці. ОСОБА_5 був агресивний, сказав, що його хочуть вигнати з хати;
- показань свідка ОСОБА_8 , який суду пояснив, що він є батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 28 січня 2024 року він з сином ОСОБА_5 говорив спокійно в кімнаті, а донька ОСОБА_11 стояла в коридорі. Брат з сестрою сперечались, про що саме він не пам`ятає. Потім ОСОБА_12 встав із крісла та пішов в коридор. Вказав, що він не бачив чи вдарив ОСОБА_12 доньку. Можливо був в коридорі звук падіння. При цьому, скоріше людини, ніж телефону. Після цього приїхала поліція. Чув крик біля дверей. Ствердив, що син не міг впасти, однак припускає, що донька могла впасти;
- показань свідка ОСОБА_9 , який суду пояснив, що працює лікарем-нейрохірургом лікарні швидкої медичної допомоги. Підтвердив, що 28 січня 2024 року потерпіла звернулась в лікарню, він провів огляд і видав про це довідку. У неї був забій лопатки і нижче, а також забій голови, однак якої саме частини, він сказати не може. Забій волосяної частини голови міг бути як від падіння, так і від удару. У ОСОБА_6 був ще забій грудного відділу хребта, ззаду, який можливий при падінні назад.
Крім того, визнаючи ОСОБА_5 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення місцевий суд послався на фактичні дані, які містяться у довідці лікаря нейрохірурга від 28 січня 2024 року, відповідно до якої проведено огляд ОСОБА_6 та встановлено діагноз: забій м`яких тканин волосистої частини голови, забій м`яких тканин грудного відділу хребта; витязі з журналу відмовлень у госпіталізації № 2; протоколі проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_6 від 01 лютого 2024 року з відеозаписом; протоколі проведення слідчого експерименту з свідком ОСОБА_7 від 10 лютого 2024 року з відеозаписом; протоколі огляду предметів від 07 лютого 2024 року, відповідно до якого, предметом огляду є DVD-R диск, інших письмових доказах, зміст яких детально відображено у вироку.
Таким чином, дослідивши і перевіривши показання учасників кримінального провадження, наявні у справі письмові докази, оцінивши їх в сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , перевірив доводи, викладені в ній, та обґрунтовано спростував їх, виклавши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
Спростовуючи доводи сторони захисту щодо неузгодженості між собою показань потерпілої та свідків з наявним доказами у кримінальному провадженні, апеляційний суд зазначив, що вказані показання, які були надані ними під час слідчого експерименту та в ході судового розгляду не мають жодних суперечностей, як між собою, так і з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням, сформульованим в обвинувальному акті. Інші наведені в апеляційній скарзі стороною захисту доводи апеляційний суд визнав такими, що мають формальний характер та вже були предметом розгляду в районному суді.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Норми ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли місцевий суд дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода сторони із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.
У даному провадженні, як убачається з копії ухвали апеляційного суду, суд погодився з оцінкою доказів наданою місцевим судом та з його висновками в цілому. При цьому, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що місцевий суд встановив всі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, досліджуючи докази  дотримався вимог ст. 94 КПК, натомість об`єктивних даних, які б вказували на вчинення кримінального проступку за інших обставин, матеріали провадження не містять, а відповідно відсутні передбачені законом підстави для перевірки цього. У зв`язку з чим апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, що узгоджується з нормами процесуального закону.
Покарання призначене ОСОБА_5 є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Таким чином, судами попередніх інстанцій дотримано вимоги матеріального та процесуального закону під час розгляду вказаного кримінального провадження. Вирок та ухвала відповідають положенням статей 370, 419 КПК. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2024 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 березня 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                           ОСОБА_3