Справа № 465/10183/21                                Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/453/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
                08 серпня 2025 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2024 року в справі за позовом акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
У грудні 2021 року акціонерне товариство (далі – АТ) «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 08.02.2017 року в розмірі 16999 грн. 44 коп., з яких, станом на 20.11.2021 року: 8026 грн. 77 коп. – заборгованість за кредитом, 8392 грн. 67 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 580 грн. – штраф. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.02.2017 року ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в «Акцент-Банку» з метою укладення кредитного договору №б/н та отримання кредитної картки. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-Банку» відповідачці надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.
Відповідач підтвердила, що підписана нею заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «Акцент-Банку» разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайті htth://a-bank.com.ua/terms, складає між нею та Банком кредитний договір.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов договору.
Відповідачка ж, у свою чергу, не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення в розрахунку заборгованості за договором, у зв`язку з чим, утворилася вказана вище заборгованість.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2024 року позов АТ «Акцент-Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 8026 грн.77 коп. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» судовий збір в розмірі 1071 грн. 84 коп. 
Рішення суду оскаржив позивач АТ «Акцент-Банк», просить його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Позивач зазначає, що суд помилкового послався на відсутність підпису позичальника на Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах, оскільки відповідачка в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердила під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язалася в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку.
Наголошує, що з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, тому ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і погодилася з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти.
Вказує, що Банк має право на одержання процентів за користування кредитними коштами, якщо навіть не за Тарифами та Умовами і Правилами, то у розмірі облікової ставки НБУ. 
Щодо сумнівів відносно розрахунку заборгованості, то такі вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 29.07.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 08.08.2025 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08.02.2017 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладання кредитного договору та отримання кредитної картки.
Анкета-заява містить лише персональні дані позичальника та його контактну інформацію. В анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 погодилася з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг.
Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку, за ОСОБА_1 облікується заборгованість за кредитним договором б/н від 08.02.2017 року, яка станом на 20.11.2021 року складає 16999 грн. 44 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 8026 грн. 77 коп., заборгованість за процентами – 8392 грн. 67 коп., штраф – 580 грн. 
Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень частини першої статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
За вимогами статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як передбачено частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо із договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
У справі, що переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що 08.02.2017 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Акцент-Банку. 
На підставі укладеного в такий спосіб кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.
Однак, розміру процентної ставки (44,4% річних) за користування кредитними коштами анкета-заява не містить.
Посилання позивача, як на підставу нарахування процентів за користування кредитними коштами, на Умови та Правила надання банківських послуг в Акцент-Банку, з якими позичальник ознайомився при укладені договору, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови та Правила не підписані, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву від 08.02.2017 року. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 вказала, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані банком копії додатків, а саме: витяг з Тарифів користування кредитними картками «Універсальна GOLD» та витяг з Умов про надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», підписів відповідачки не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідачки саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг.
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ця редакція витягу з Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифи узгоджені з відповідачкою при підписанні анкети-заяви від 08.02.2017 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру та порядку нарахування.
Отже, за відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг, відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, порядок і строки його повернення, розмір і порядок нарахування процентів, надані банком документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору.
У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права в подібних правовідносинах.
Оскільки матеріали справи не містять належних доказів щодо істотних умов укладеного між сторонами кредитного договору, тому наданий АТ «Акцент-Банк» розрахунок заборгованості за договором достовірно не вказує на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитом, немає, а відтак, немає й правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по процентам.
За частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Аналіз наведеної норми закону приводить до висновку, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.
Тобто, законодавець визначив, якщо умовами договору не встановлена конкретна процентна ставка, то в такому разі підлягає застосуванню ч.1 ст.1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.
Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, тобто якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів, висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14.
Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року №389 (далі – Положення №389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ – один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.
Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення передбачено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк України під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.
Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України – гривні.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України – гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики – є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Оскільки рішенням суду відмовлено у задоволенні процентів у зв`язку з непогодженням сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру процентів, Банк мав право звернутися до суду з позовом про стягнення процентів за обліковою ставкою НБУ на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України, з огляду на те, що такі вимоги не є ідентичними.
В апеляційній скарзі позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами у розмірі облікової ставки НБУ, тобто на підставі ст.1048 ЦК України.
У наданому банком розрахунку розмір заборгованості зі сплати процентів здійснений відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які не були підписані відповідачем. Розрахунок заборгованості зі сплати процентів, враховуючи облікову ставку НБУ, позивачем не надано.
Судом встановлено, що в анкеті-заяві, на підставі якої ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, не зазначено ні розміру процентів за користування коштами, ні те, яку платіжну картку та з якими умовами кредитування бажає отримати відповідач. Тобто, між сторонами не узгоджений розмір процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що в свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами 44,4 %.
Щодо стягнення з відповідачки штрафу в розмірі 580 грн., то колегія суддів враховує таке. 
За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Матеріалами справи встановлено, що 08.02.2017 року між АТ «Акцент-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н, згідно умов якого, відповідачці надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. 
Водночас, в анкеті-заяві позичальника від 08.02.2017 року, яка підписана позичальником, на яку посилається банк в позовній заяві, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, комісії, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
За таких обставин і без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умови і Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог банку, стягнувши з відповідача лише тіло кредиту, що в повній мірі відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19). 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, суд
ухвалив: 
апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 08 серпня 2025 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко
Судді:                                                          С.М. Копняк
А.В. Ніткевич