ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 711/8757/24		
Провадження № 22-ц/821/957/25		
Категорія: 302070000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Гончар Н.І., Новікова О.М. 
за участю секретаря: Глущенко І.В. 
прокурора: Куліш А.А.

учасники справи:
позивач: Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси)
представник Черкаської міської ради: Коломієць Тетяна Валентинівна
відповідач:  ОСОБА_1 
представник відповідача: адвокат Миненко Олена Віталіївна

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миненко Олени Віталіївни на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17 березня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Позарецької С.М. в приміщенніПридніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст судового рішення складений 28 березня 2025 року) у справі за позовом Черкаської окружної прокуратури в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

07 листопада 2024 року Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.02.2021 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на торгівельний павільйон, загальною площею 36 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2285735471101, номер відомостей про речове право – 40446806).
Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості зазначено технічний паспорт №20-35 від 05.02.2021 (виданий ТОВ «Гет Текнолоджі»), викопіювання із плану міста від 20.06.1999, договір купівлі-продажу від 03.09.2019, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (нотаріально не посвідчений).
Також прокурор стверджує, що у реєстраційній справі відсутні документи, які підтверджують законність набуття права власності за ОСОБА_1 . Крім цього, за результатами опрацювання загальнодоступних даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua) встановлено, що відсутня інформація про наявність дозвільних документів на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Крім того, зазначено, що державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг у місті Золотоноша, Черкаської області Андрущенко І.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2021 №56504182 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Підставою для виникнення права власності на вищевказане нежитлове приміщення та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно став технічний паспорт, викопіювання із плану міста, нікчемний договір купівлі-продажу.
Державним реєстратором не були виконані вимоги законодавства, про що свідчить прийняте ним рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на громадський будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі поданих документів (технічний паспорт, договір). Тобто, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
В свою чергу, Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.
У позовній заяві вказано, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Разом з тим, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, такий наказ відсутній.
Згідно із інформацією виконавчого комітету Черкаської міської ради від 30.09.2024 № 14114/19805-01-11 наказ про присвоєння адреси об`єкту нерухомості не приймався. Враховуючи, що ОСОБА_1 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.
Позивач вказує, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю. На думку позивача, спосіб захисту ним обрано вірно.
Прокурор вважає, що приватні інтереси ОСОБА_1 у володінні самовільно збудованим нерухомим майном – нежитловою будівлею по АДРЕСА_1 не перевищують загальні інтереси територіальної громади м. Черкаси у контролі за комунальним майном, а відповідач не понесе надмірний тягар у зв`язку зі знесенням тимчасової споруди.
Враховуючи вищевикладене, Черкаська окружна прокуратура в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом:

- скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно – громадський будинок, площею 36 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2285735471101, номер відомостей про речове право – 40446806) за ОСОБА_1 ;
- зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно – громадський будинок, площею 36 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2285735471101, номер відомостей про речове право – 40446806). Стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17 березня 2025 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди державі в особі територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно – громадський будинок, площею 36 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2285735471101, номер відомостей про речове право – 40446806) за ОСОБА_1 .
Усунуто перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно – громадський будинок, площею 36 кв.м, який знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2285735471101, номер відомостей про речове право – 40446806).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4844 грн. 80 коп. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із незаконності та безпідставності державної реєстрації права власності спірного майна за відповідачем та проведення ним самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності.
Суд першої інстанції вважав, що зазначені підстави свідчать про необхідність скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно за відповідачем та зобов`язання останнього його знести.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 15 квітня 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Миненко О.В., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції постановленим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення вказаного спору, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що відповідач є власником спірного об`єкта нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2019, згідно з яким сторони в належній формі дійшли згоди з усіх істотних умов, а тому ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення торгового павільйону, загальною площею 36 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .
Приписів відносно наявності порушень з боку відповідача щодо вказаного об`єкта нерухомого майна не виносилось.
Оскільки право власності відповідача на нерухоме майно було належним чином зареєстроване (тобто підтверджена законність його виникнення) у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення вимог про знесення самочинно збудованого майна.
Також скаржник, посилаючись на правові висновки ВП ВС від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 вважає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є самочинним будівництвом, є неналежним способом захисту порушеного права. Суд помилково вказав про негаторний спосіб захисту порушених прав позивача у цій справі.
Крім того, особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що Черкаська міська рада з 13.05.2016 достеменно знала про використання земельної ділянки відповідачем, однак заперечень стосовно цього тривалий час не мала, чим застосувала принцип мовчазної згоди згідно вимог ЗУ «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».
Стверджує, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки Черкаській міській раді було відомо про порушення її права з лютого 2021 року, проте, прокурор звернувся до суду лише 07 листопада 2024 року та не довів того, що він не міг дізнатися про порушене право раніше.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзивах на апеляційну скаргу, які надійшли на адресу Черкаського апеляційного суду 12 травня 2025 року, Черкаська окружна прокуратура та Черкаська міська рада, вважаючи апеляційну скаргу невмотивованою та необгрунтованою, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17 березня 2025 року – залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2024 № 402611561 (щодо об`єкту) – реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2285735471101, тип об`єкта: торгівельний павільйон, нежитлова будівля, загальна площа 36 кв.м, опис: торгова зала; адреса: АДРЕСА_4 ; дата, час державної реєстрації: 04.02.2021, 13:24:00, підстава: технічний паспорт, серія та номер 20-35, виданий 05.02.2021, виданий ТОВ «Гет Текнолоджі»; відомості внесено до реєстру: 08.02.2021, 13:24:24, Андрущенко Ірина Сергіївна, Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша, Черкаська область, індексний номер рішення: 56504182; тип речового права: право власності; державний реєстратор: Андрущенко Ірина Сергіївна, Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша, Черкаська область; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 56504182 від 08.02.2021 13:20:09, Андрущенко Ірина Сергіївна, Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша, Черкаська обл.; документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: 20-35, виданий 05.02.2021, видавник: ТОВ «Гет Текнолоджі», викопійовка із плану міста, серія та номер: б/н, виданий 20.06.1999, видавник: Управління інфрастуктури та містобудування Черкаського міськвиконкому; договір купівлі-продажу, серія та номер: б/н, виданий 03.09.2019, видавник: ОСОБА_2 / ОСОБА_1 , розмір частки: 1; власник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна; номер запису про право власності: 40446806; відомості внесено до Реєстру: 08.02.2021.
Вказана інформація наявна і у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.02.2021 №2434377980, який сформований ОСОБА_3 . Центр надання адміністративних послуг у місті Золотоноша, Черкаська область; підстава формування витягу: заява з реєстраційним номером заяви 43879174 від 04.02.2021 13:24:00, заявник ОСОБА_1 .
Як вбачається з договору купівлі-продажу від 03.09.2019 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 належне йому майно – нежитлове приміщення торгівельний павільйон, загальною площею 36 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Крім того, ОСОБА_1 особисто 04.02.2021 звернувся із заявою (реєстраційний номер заяви 43879174 від 04.02.2021 13:24:00) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тип права власності: право власності; форма: приватна; щодо нежитлового приміщення – торгівельного павільйону, як зазначено за адресою: АДРЕСА_5 .
За даними наданої державному реєстратору викопійовки із плану міста ДКП «Земля» з показом місця розміщення існуючого торгового кіоску продовольчих товарів на розі АДРЕСА_6 , видана приватному підприємцю ОСОБА_4 до акту обстеження земельної ділянки (перенесення кіоску) від 20.06.1999.
Також, дослідивши наявні докази, суд встановив, що викопійовка із плану міста, за якою державним реєстратором здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення торгівельний павільйон по АДРЕСА_1 , - стосувалася іншого об`єкту, а саме, - торгового кіоску продовольчих товарів, площею 0,6 кв.м на розі АДРЕСА_6 , яка видана приватному підприємцю ОСОБА_4 , тобто жодного підтвердження щодо прив`язки (відповідності, тотожності) одного об`єкту з іншим, немає.
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56504182 від 08.02.2021, державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_3 вирішила провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на торгівельний павільйон, що розташований: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення, що розташований АДРЕСА_5 за суб`єктом ОСОБА_1 і відкрила розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на вказаний об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до даних листа виконавчого комітету Черкаської міської ради від 30.09.2024 на запит Черкаської окружної прокуратури, - за інформацією управління земельних ресурсів, землеустрою та інспектування, відсутнє рішення щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_4 у користування. Рішенням Черкаської міської ради від 13.05.2016 №2-623 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, серед яких, відмовлено в оформленні земельної ділянки орієнтовною площею 0,0030 га на розі АДРЕСА_6 . За інформацією відділу забудови управління планування та архітектури, містобудівні умови та обмеження на розташування зазначеного в запиті об`єкту не надавалися, адреса не присвоювалася. Управлінням планування та архітектури департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради паспорт прив`язки на розміщення тимчасової споруди за вказаною адресою ( АДРЕСА_4 ) не оформлювався.
За інформацією листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 22.10.2024, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій розміщений об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2285735471101 в користування Черкаською міською радою не передавалася. Містобудівні умови і обмеження та паспорт прив`язки на розміщення нежитлової будівлі, загальною площею 36 кв.м по АДРЕСА_1 управлінням планування та архітектури Департаменту не надавалися, адреса не присвоювалася. Даний об`єкт нерухомості розміщений на земельній ділянці без дотримання охоронних зон існуючих інженерних мереж.
Листом Департаменту архітектури та містобудування від 23.10.2024 повідомлено Черкаську окружну прокуратуру про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_4 , на якій розташований об`єкт з реєстраційним номером 2285735471101, в користування ОСОБА_1 не передавалась.
Під час розгляду справи судом досліджені докази, які надані відповідачем в обгрунтування своїх заперечень проти позову. Так, за даними листа виконкому Черкаської міської ради від 16.02.2001 № 590, повідомлено, що документи по продовженню строку користування земельними ділянками по АДРЕСА_7 та на розі АДРЕСА_6 , де розміщені існуючі торгові кіоски по продажу продовольчих товарів, знаходяться в міському управлінні земельних ресурсів на оформленні проекту відведення землі. Торгові кіоски належать ОСОБА_5 .
16.02.2021 ОСОБА_1 як ФОП, письмово звертався до Черкаської міської ради із повідомленням про те, що ним зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості (торгові павільйони, громадські будинки), які розташовані на території м. Черкаси із наданням витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.02.2021 №№ 243456326, 243437780, 243454299.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 13 Конституції України, статтею 1 Земельного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (стаття 14 Конституції України).
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Незаконне та безоплатне використання землі ослаблює економічні основи органів місцевого самоврядування, що потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.
Згідно з частинами 1, 2 статті 331 Цивільного кодексу України особа може набути право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) нею. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. При цьому, згідно з пунктом 2 частини 3 статті 10 Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ДБН В.2.2-23:2009, малі архітектурні форми - павільйони, кіоски, торговельні намети, рундуки тощо переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо).
Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011. Відповідно до пункту 3 зазначеної постанови, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Згідно із пунктом 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Згідно з пунктом 10-1 Порядку, державним реєстратором, під час формування та реєстрації заяви щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, утворений у результаті нового будівництва чи реконструкції, на об`єкт незавершеного будівництва автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримуються відомості Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів) про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, або у разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - про документ, що відповідно до вимог законодавства дає право на проведення будівельних робіт.
Системний аналіз законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/6902/19.
Результат аналізу статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, відповідно до наведених вище положень законодавства та норм частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, частини четвертої цієї статті.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.
Колегія суддів на підставі наданих до суду доказів доходить висновку, що подані ОСОБА_1 для реєстрації права власності на торговий кіоск документи, не відповідали вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Під час розгляду справи встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності, ні після, - не приймалося, питання надання дозволу на розробку та затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування, зокрема і ОСОБА_1 .
Зокрема, державний реєстратор не отримував від заявника-відповідача документів щодо відведення під наявний об`єкт нерухомого майна відповідної земельної ділянки чи технічної документації, погодженої у встановленому порядку, щодо розробленого проекту землеустрою.
Таким чином, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, було порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Надання адреси об`єктам у місті Черкаси відноситься до повноважень міської ради, відповідно до положень статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
За інформацією листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 22.10.2024, об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 2285735471101, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 адреса не присвоювалась.
У відповідності до статті 12 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад, надання їх у власність або користування належить до виключної компетенції міської ради.
Згідно з частинами 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Отже Черкаська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний спірний об`єкт. При цьому, відбулася зміна обсягу правомочностей Черкаської міської ради, зокрема, щодо розпорядження належної їй земельною ділянкою під нерухомим майном.
Згідно з частиною 1 статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина 4 статті 373 Цивільного Кодексу України).
Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного Кодексу України), при цьому, такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина 3 статті 375 Цивільного Кодексу України).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина 5 стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного Кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Відповідно до змісту частини 4 статті 375 Цивільного Кодексу України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 Цивільного Кодексу України.
Відповідно до частин 1, 4 статті 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Вказаною нормою імперативно визначено, що: самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
При цьому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, формулювання положень статті 376 Цивільного Кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тобто, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного Кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті.
Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного Кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
Наведені вище обставини дають обгрунтовані підстави суду апеляційної інстанції стверджувати про те, що об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2285735471101, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, а тому посилання скаржника на законність набутого ним права власності, яке пройшло державну реєстрацію щодо спірного об`єкта нерухомого майна є безпідставними.
Згідно положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Посилання скаржника на викопіювання з плану міста з місцем розташування існуючого торгівельного павільйону, зазначення у технічному паспорті на кіоск та його розташування на інвентаризаційному плані, а також відсутність приписів уповноважених органів щодо наявності порушень в діях відповідача з приводу використання земельної ділянки комунальної власності зазначених висновків не спростовують, адже не доводять, що відповідач у встановленому законом порядку набув у власність спірне нерухоме майно.
Частиною 1 статті 319 Цивільного Кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного Кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із приписами статті 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 910/14524/19 виснував, що особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
Оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.
Належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що спірна будівля є самочинним будівництвом, оскільки рішення про надання земельної ділянки для її розміщення Черкаською міською радою не приймалося, будь-яких дозвільних документів на її будівництво компетентні органи не видавали.
За змістом частини 7 статті 376 Цивільного Кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил.
У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України) (висновок Верховного Суду у постанові від 11.11.2020 у справі № 910/7141/13).
Відповідно до статті 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 4 статті 376 Цивільного Кодексу України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно із статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За приписами статей 187, 188 ЗК України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.
За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного Кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Оскільки документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку відсутні, спірна земельна ділянка безпідставно зайнята самочинно збудованим майном, що належить відповідачу.
Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 відсутні.
Отже, за результатами розгляду справи слід дійти висновку, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не набув.
До того ж, у відповідача були відсутні дозвільні документи, що давали право на виконання підготовчих та будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а тому вказане будівництво є самочинним. З огляду на наведене, відповідач не набув право власності на дане майно.
Водночас, щодо обраного прокурором способу захисту слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).
Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації речового права на самочинно збудоване нерухоме майно та знесення самочинно збудованого нерухомого майна.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.
Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем таких обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що:
«негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».
Колегія суддів вважає, що у даній справі прокурор обрав належний спосіб захисту, оскільки земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво із володіння територіальної громади не вибувала, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. Порушення інтересів держави в особі територіальної громади полягає в фактичному її зайнятті відповідачем та її обтяження наявністю запису про нерухоме майно, розміщене на ній, що створює перешкоди позивачу ефективно користуватись та розпоряджатись належною земельною ділянкою.
Знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що:
«109. у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки, суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому, у разі його задоволення, відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)».
З викладеного слідує, що доводи скаржника в частині невірно обраного прокурором способу захисту порушеного права є безпідставними.
Водночас. у контексті незаконності державної реєстрації права власності відповідача на спірний кіоск, судова колегія відхиляє доводи скаржника й про те, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно у даному випадку є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права, оскільки наявність відповідного запису у державному реєстрі безумовно порушує права власника земельної ділянки, де знаходиться нерухоме майно, яким фактично користується відповідач, та як в іншому разі, відповідач залишатиметься титульним володільцем відповідного майна, чим обтяжуватиме права щодо земельної ділянки на якій таке майно розташовано.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції у частині пропорційності втручання у мирне володіння відповідачем спірним майном, оскільки наявність на вказаній земельній ділянці зареєстрованого з порушенням вимог закону нерухомого майна ОСОБА_1 зумовлює значні обмеження Черкаській міській раді та унеможливлює реалізацію нею права на вільне розпорядження та використання земельної ділянки в інтересах територіальної громади.
Що стосується посилань скаржника на пропуск строків позовної давності, то колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.
Відповідно до статті 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц пункти 52, 96, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц пункт 7.34, пункти 241 243 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Відтак, суд першої інстанції у цій справі вірно вказав, що позивачем (прокурором) обрано належний спосіб захисту, а тому доводи відповідача щодо неналежного способу захисту та пропуску позивачем строків позовної давності є безпідставними.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд ,–

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Миненко Олени Віталіївни - залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17 березня 2025 року  у справі за позовом Черкаської окружної прокуратури в інтересах Черкаської міської ради (територіальної громади міста Черкаси) до ОСОБА_1  про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                         О.В. Карпенко
       
Судді                                                                 Н.І. Гончар 

                                                                       О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 24 липня 2025 року/