Справа № 446/287/24                                Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І. 
Провадження № 22-ц/811/297/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       29 липня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
        з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачів Мельницької Г.В., представника відповідачки Харчука В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Мельницької Ганни Володимирівни та представника ОСОБА_3 - адвоката Харчука Володимира Мироновича на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року, повний текст якого складений 26 грудня 2024 року, в складі судді Котормуса Т.І. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 до Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на спадкове майно, -
встановив:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , звернулися до суду з позовом до Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на спадкове майно, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.09.2024 просили визнати недійсним рішення тридцять третьої сесії VII скликання Запитівської селищної ради №20 від 07.06.2019 про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,10 га. по АДРЕСА_1 ; визнати в порядку спадкування право на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку площею 0,1325 га. для ведення особистого селянського господарства.
Вимоги обґрунтовані тим, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 і такий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,34 га., яка на підставі рішення Запитівської селищної ради, передана у спільну сумісну власність спадкодавцям позивачів ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідачці ОСОБА_3 .
Рішенням Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012 вищевказане рішення було відмінене. 
Разом з тим, у 2023 році позивачам стало відомо, що рішенням Запитівської с/ради №20, відповідачці ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою на вищевказану земельну ділянку, однак її співвласники своєї згоди на приватизацію ще однієї ділянки відповідачкою не надавали. Стверджують, що у селищної ради не було підстав для прийняття зазначених вище рішень, більше того, на засідання сесії, де вирішувалися такі питання, їх запрошено не було, а тому їхнє право було порушено. 
Таким чином, просили скасувати такі рішення селищної ради, оскільки у них відсутні можливості для завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, тому змушені звернутись до суду.
Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року, з врахуванням ухвали Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 до Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.
Визнано недійсним рішення чотирнадцятої сесії VI скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012 "Про відміну рішення двадцять четвертої сесії V дем.скликання №11 від 22.01.2009 "Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства".
Визнано недійсним рішення тридцять третьої сесії VII скликання Запитівської селищної ради №20 від 07.06.2019 про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,10 га. по Київській, в смт. Запитів Львівської області.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 до Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн., на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн., на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн.
Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвокат Мельницька Г.В. та представник ОСОБА_3 – адвокат Харчук В.М.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвокат Мельницька Г.В. оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, з підстав неповного з`ясування обставин, невідповідності висновків суду обставинам справи і неправильного застосування норм матеріального права.
Покликаючись на хронологію спірних правовідносин, зазначає, що місцевий суд правильно визнав недійсним рішення № 20 від 07.06.2019, як таке, що порушує права позивачів.
При цьому, на підставі цього рішення, на замовлення відповідачки ОСОБА_3 , виготовлено проект відведення земельної ділянки ПП «Експерт-тур-проект», який містить кадастровий план земельної ділянки площею 0,0947 га для ведення садівництва з координатами поворотних точок.
Зі схеми розміщення земельних ділянок місцевим судом обґрунтовано встановлено, що земельна ділянка, дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо її відведення наданий відповідачці ОСОБА_3 рішенням № 20 від 07.06.2019, площею 0,0947 га, накладається на земельну ділянку, передану попередньо у власність рішенням Запитівської сільської ради від 22.01.2009 №11 площею 0,1995 га.
Крім цього, на земельну ділянку площею 0,1995 га накладається і земельна ділянка площею 0,0801 га кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності для ведення ОСГ, право власності на яку зареєстроване 17.07.2014.
Вважає, що місце розташування, цільове призначення і факт реєстрації права власності за відповідачкою ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 має суттєве значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог, оскільки ця ділянка сформована за заявою ОСОБА_3 , у тому числі за рахунок частини земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,1995 га.
На думку апелянта, відмова місцевого суду визнати право на завершення приватизації земельної ділянки на підставі рішення Запитівської селищної ради № 11 від 22.01.2009 не узгоджується із встановленими судом обставинами та матеріалами справи. 
На підставі рішення Запитівської селищної ради № 11 від 22.01.2009 у ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 виникли суб`єктивні спільні права на земельну ділянку площею 0,1995 га для ведення ОСГ по АДРЕСА_1 .
Покликаючись на порядок та процедуру оформлення права власності, користування земельною ділянкою, звертає увагу, що ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , станом на 01.01.2013 (набрання чинності ЗУ «Про Державний земельний кадастр») не завершили приватизацію ділянки для ведення ОСГ площею 0,1995 га і не отримали державний акт на земельну ділянку на право спільної власності на таку.
Встановивши, що відповідачка ОСОБА_3 у 2014 році набула право приватної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 площею 0,0801 га, судом не враховано, що ця земельна ділянка сформована за рахунок ділянки площею 0,1995 га, переданої у спільну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі рішення № 11 від 22.01.2009, що впливає на обсяг прав спадкоємців.
Звертає увагу, що схемою накладки ділянок, складеною сертифікованим інженером-геодезистом, встановлюється площа накладання ділянки кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 на ділянку площею 0,1995 га, складає не повністю 0,0801 га, а є меншою – 0,0565 га.
Таким чином, від ділянки площею 0,1995 га залишилася не оформленою земельна ділянка площею 0,1325 га, по такій складений кадастровий план із зазначенням її меж, і такі не оскаржуються позивачами.
Факт того, що земельна ділянка площею 0,1995 га зменшилася до площі 0,1325 га, входить до предмета доказування.
Крім цього, набуття у приватну власність відповідачкою ОСОБА_3 ділянки для ведення ОСГ площею 0,0801 га свідчить про те, що відповідачка реалізувала своє право на приватизацію землі за відповідним цільовим призначенням, тому залишки ділянки за рішенням № 11 від 22.01.2009 належать лише спадкодавцям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Таким чином, право завершити приватизацію на підставі рішення селищної ради № 11 від 22.01.2009 для ведення ОСГ на вул. Київській у смт. Запитів у спільну власність належить лише позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у порядку спадкування.
У цьому контексті покликається на правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 19.06.2024 у справі № 570/4304/20.
На переконання апелянтів, судова практика щодо належності спадкоємцям права на завершення розпочатої спадкодавцем процедури приватизації землі також є сталою, оскільки йде мова про майнове право, набуте спадкодавцем за життя.
Покликаючись на ефективність способу захисту порушеного права, вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення.
Просить скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права в порядку спадкування, ухвалити у цій частині нове рішення, яким таку вимогу задовольнити. Судові витрати покласти на відповідачів.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Харчук В.М. не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині задоволених позовних вимог, вважає таке необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив із обставин наявності рішення № 11 від 22.01.2009, яке є актом ненормативного характеру, одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його виконання, а також фактом виготовлення технічної документації із землеустрою, однак факт виконання такого рішення не підтверджується жодними матеріалами справи, оскільки таке право ніким не було зареєстроване у встановленому законом порядку.
Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь які відомості про затвердження уповноваженими органами наявної технічної документації, на документації відсутні підписи її замовників, а також кадастровий номер земельної ділянки.
Покликається на те, що у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 30.05.2013 встановлено, що ОСОБА_3 не надала згоду щодо порядку використання земельних ділянок на реалізацію рішення селищної ради та виготовлення правовстановлюючих документів на право спільної власності на спірні ділянки та їх державну реєстрацію.
Державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності у Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку.
Ні Витягу з Державного реєстру прав на проведену державну реєстрацію прав користування на земельну ділянку, ні початку процедури реєстрації права користування земельною ділянкою, яка оформляється відповідною заявою, представником позивача не надано.
При цьому, довідка Запитівської селищної ради № 517 від 14.04.2009 і рішення сесії № 11 від 22.01.2009 не є документами, які підтверджують право користування земельною ділянкою, оскільки дають можливість набути відповідне право у майбутньому, згідно певного порядку.
Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин норми ЗУ «Про державний земельний кадастр».
Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.
Покликається на судову практику.
Ключовим питанням стосовно якого вник спір, є надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно із рішенням Запитівської селищної ради № 20 від 07.06.2019 «Про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,10 га», на яку претендує декілька осіб.
Враховуючи відсутність доказів звернення сторони позивачів до власника земельної ділянки в особі органу місцевого самоврядування, про надання їм у власність чи користування відповідної земельної ділянки, висновок суду про недобросовісну поведінку відповідача 2 в особі Новояричівської селищної ради, суперечить вимогам закону у сфері землекористування та практиці касаційного суду.
Не підтвердженою є позиція суду про часткове накладення спірних земельних ділянок, оскільки матеріалами справи таке не підтверджено, більше того, будь яка інформація стосовно земельної ділянки площею 0,1995 га у кадастровій карті, відсутня.
При цьому, позивачі скористалися правом на отримання земельної ділянки та виготовили технічну документацію із реєстрацією кадастрового номера 4622155400:01:008:0252.
Просить скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог. 
11.02.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 – адвоката Харчука В.М. на апеляційну скаргу позивачів, просить у задоволенні такої відмовити.
24.02.2025 адресу апеляційного суду надійшов відзив представника  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  – адвоката Мельницької Г.В. на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 , просить у задоволенні такої відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення по суті спору, районний суд виходив із беззаперечності того, що ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за життя не здійснили державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення ОСГ на підставі рішення №11 від 22.01.2009.
При цьому, рішенням 14 сесії VI скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012, відмінено рішення 24 сесії V скликання №11 від 22.01.2009 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства».
Рішенням 33 сесії VII скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області № 20 від 07.06.2019, ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га. в АДРЕСА_1 .
В свою чергу, зі схеми розміщення земельних ділянок судом встановлено, що земельна ділянка, дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо її відведення, який наданий відповідачці ОСОБА_3 рішенням №20 від 07.06.2019, накладається на земельну ділянку, яка була передана у власність спадкодавцям позивачів та самій відповідачці рішенням від 22.01.2009 № 11.
З цієї ж схеми розміщення земельних ділянок встановлено, що на земельній ділянці, яка була надана у власність рішенням від 22.01.2009 №11 наявна і інша земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 для ведення ОСГ площею 0,0801 га.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.09.2023, ОСОБА_3 є власницею в цілому земельної ділянки площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 для ведення особистого селянського господарства, однак така і пов`язані з нею акти не є предметом даного спору.
Вирішуючи питання визнання недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012 "Про відміну рішення двадцять четвертої сесії V дем.скликання №11 від 22.01.2009 "Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства", суд виходив з того, що законом не врегульовано питання відміни органом місцевого самоврядування власного рішення.
Зокрема, суд врахував рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 по справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст.46, ч. ч. 1,10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Оскільки рішення Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11 є актом одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його виконання, рішення селищної ради №32 від 25.06.2012 "Про відміну рішення двадцять четвертої сесії V дем.скликання №11 від 22.01.2009р. "Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства" є незаконним.
Щодо вимог про визнання недійсним рішення 33 сесії VII скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №20 від 07.06.2019, суд, покликаючись на правові висновки касаційного суду вказав, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків.
Разом з цим, рішенням Запитівської селищної ради від 22.01.2009 № 11 було вже передано у спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,1995 га., яка знаходиться в смт. Запитів співвласникам, які розробили технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку.
Оскільки у даній справі встановлено, що орган місцевого самоврядування достеменно знав про наявність свого ж рішення щодо надання цієї земельної ділянки у власність, як і знав про те, що має місце накладання земельних ділянок у певній частині, з чим погодився представник селищної ради у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність є недобросовісною поведінкою органу місцевого самоврядування.
Крім цього, про недобросовісність поведінки органу місцевого самоврядування у даних правовідносинах свідчить і те, що спірна земельна ділянка первинно мала цільове призначення «Для ведення особистого селянського господарства», однак оскаржуваним рішенням надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_3 «для садівництва», оскільки як повідомлено у судовому засідланні, своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» остання вже використала.
З огляду на недобросовісну поведінку органу місцевого самоврядування, суд дійшов висновку, що у позивачів наявне порушене право, тому вимога про визнання недійсним оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою підлягає судовому розгляду, а порушене право судовому захисту, тому суд дійшов висновку про підставність позову в частині визнання недійсним рішення 33 сесії VII скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №20 від 07.06.2019.
Щодо вимоги про завершення права на приватизацію, визнання за позивачами у порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку площею 0,1325 га. для ведення особистого селянського господарства, то суд у задоволенні такої відмовив, оскільки ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Таким чином, незважаючи на те, що позивачі мають право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яка була надана їх спадкодавцям у власність рішенням Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11, останні помилково визначили у позовних вимогах, що їм належить право на приватизацію земельної ділянки площею саме 0,1325 га., оскільки їхні спадкодавці набули право на земельну ділянку у спільну сумісну власність, а не у спільну часткову, тобто частки між ними виділені не були.
Більше того, у матеріалах справи наявне рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.05.2013 у справі №1311/2-1183/11, яким спадкодавцям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про реальний розподіл такої земельної ділянки, виділення часток з неї в натурі.
Таким чином, позовні вимоги про визнання будь яких прав на земельну ділянку площею 0,11 га. є безпідставним, у тому числі і права на завершення приватизації, оскільки такого права спадкодавці позивачів не набували, відповідно таке право не може перейти до їх спадкоємців.
При цьому, суд роз`яснив, що відмова у задоволенні такої позовної вимоги не перешкоджатиме позивачам у їх звернення до суду із вимогою щодо визнання за ними права на завершення приватизації того обсягу прав на земельну ділянку, який належав їхнім спадкодавцям.
Крім цього, суд вирішив питання судових витрат та стягнув сплачений судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується стороною позивача в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а також одним із відповідачів в частині задоволених вимог, слідуючи принципу диспозитивності, колегія суддів перевіряє законність такого у повній мірі.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 15.05.1997, ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 прийняли у дар житловий будинок в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.16).
Згідно із довідкою виконкому Запитівської селищної ради від 14.04.2009 №517, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , користуються 15 років земельною ділянкою площею 0,1995 га у селищі Запитів, для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 21).
Рішенням двадцять четвертої сесії V демократичного скликання Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11 передано ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,1995 га., яка знаходиться в смт. Запитів, якою раніше користувалися. Зобов`язано землевпорядника селищної ради подати необхідні документи в районний відділ земельних ресурсів для замовлення державних або інших землевпорядних організаціях виготовлення технічної документації на видачу державних актів на право власності за рахунок коштів громадян (т. 1 а.с. 22).
На підставі вказаного рішення та заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку (т. 1 а.с. 23-26).
Сторонами не заперечується та матеріалами справи доводиться, що ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за життя не здійснили державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для ведення ОСГ на підставі рішення №11 від 22.01.2009.
Одночасно судом встановлено, що оскаржуваним рішенням 14 сесії VI скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012, відмінено рішення 24 сесії V скликання №11 від 22.01.2009 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства» (т. 1 а.с. 87).
У подальшому, рішенням 33 сесії VII скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №20 від 07.06.2019, ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га. в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 33).
У матеріалах справи наявний План території земельних ділянок, з якого слідує наявність земельних ділянок, які накладаються на земельну ділянку, яка була передана у власність спадкодавцям позивачів та самій відповідачці рішенням Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11 площею 0,1995 га для ведення ОСГ (т. 1 а.с. 202).
Зокрема, з цієї ж схеми розміщення земельних ділянок вбачається, що на земельній ділянці, яка була надана у власність рішенням від 22.01.2009 №11 наявна земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 для ведення ОСГ площею 0,0801 га кадастровий номер 4622155400:01:008:0214.
Так, рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №31 від 08.08.2013 ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,08 га., яка знаходиться в смт. Запитів (т. 1 а.с. 27).
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.09.2023, ОСОБА_3 є одноосібною власницею земельної ділянки площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с.28).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спадкоємцем до його майна є його донька, позивачка ОСОБА_1 , зокрема на її ім`я видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_1 зокрема, успадкувала 35/100 частки у праві власності на цегляний будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.10).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.06.2023, її спадкоємцем є позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.06.2023, спадкове майно складається з 36/100 частин будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.13).
Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відповідні частки будинку зареєстровані у встановленому законом порядку (т. 1 а.с. 11,14).
Враховуючи наведене, наявні підстави для констатації того, що незважаючи на заявлені, у тому числі, немайнові вимоги, зазначений спір є майновим, оскільки такий стосується землі, як об`єкту цивільних прав, при цьому виник між родичами відповідних ліній споріднення, а саме спадкоємців за законом та заповітом рідних барата та сестри, відповідачки ОСОБА_3 . 
Так, сторонам у справі, як власникам відповідних часток будинку АДРЕСА_1 не належать на праві власності земельні ділянки, за виключенням відповідачки ОСОБА_3 , яка є одноосібною власницею земельної ділянки площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 для ведення особистого селянського господарства. 
Також, ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га. в АДРЕСА_1 , а позивачі мають у користуванні земельну ділянку кадастровий номер 4622155400:01:008:0252 площею 0,0490 га для обслуговування житлового будинку, при цьому, і ОСОБА_3 належить на праві користування земельна ділянка на якій розташований будинок (т. 1 а.с. 35).
Іншими словами, на даний час спірні земельні правовідносини склалися таким чином, що відповідачці ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, потенційно відповідачка має дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, тобто ще однієї ділянки, а також користується земельною ділянкою на якій розташований будинок, згідно поділу земельної ділянки, натомість позивачі лише користуються земельною ділянкою кадастровий номер 4622155400:01:008:0252 площею 0,0490 га для обслуговування житлового будинку.
При цьому, як зазначалося вище, і земельна ділянка площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214, і земельна ділянка для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га, виділяються, у тому числі, за рахунок земельної ділянки площею 0,1995 га. 
В свою чергу, для можливості вирішення вимог про визнання недійсним рішення тридцять третьої сесії VII скликання Запитівської селищної ради №20 від 07.06.2019 про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,10 га. по АДРЕСА_1 та визнання у порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку площею 0,1325 га. для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів вважає за доцільне надати правову оцінку рішенню Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012 "Про відміну рішення двадцять четвертої сесії V дем.скликання №11 від 22.01.2009 "Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства". 
Так, частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з пунктом «в» частини третьої ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Частиною 9 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відповідно до положень ч. 4-6 ст. 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК Укораїни).
Так, рішенням двадцять четвертої сесії V демократичного скликання Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11 вирішено передати ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,1995 га., яка знаходиться в смт. Запитів.
При цьому, оскаржуваним рішенням 14 сесії VI скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012, відмінено рішення 24 сесії V скликання №11 від 22.01.2009 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства».
Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільської, селищної, міської ради належать питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №916/1979/13 (провадження № 12-62гс18) зазначено, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.
Крім цього, прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу місцевого самоврядування є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.
Відповідно до статей 152, 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
У Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Разом з цим, із вказаного Рішення Конституційного Суду України слідує, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.
З врахуванням зазначеного, колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачі, як спадкоємці  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 чи самі спадкодавці, а також ОСОБА_3 , були належними користувачами чи власниками змельної ділянки, яка виділена їм рішенням Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11, тобто, що останні реалізували таке рішення, оскільки докази реєстрації таких речових прав відсутні. 
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством не визначено такого стану земельної ділянки як її перебування у стані "відведення" та не передбачає відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі, про що зазначено вище.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №360/2334/17.
Разом з цим, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що рішення Запитівської селищної ради від 22.01.2009 № 11 є актом ненормативного характеру, оскільки ним було передано ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,1995 га., якою вони раніше користувалися, відтак, таке рішення органу місцевого самоврядування породило суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси для відповідних осіб, таке є одноразового застосування і вичерпало свою дію фактом його виконання (розробкою технічної документації), тому рішення селищної ради №32 від 25.06.2012 "Про відміну рішення двадцять четвертої сесії V дем.скликання №11 від 22.01.2009р. "Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства" є протиправним, а вимоги про визнання такого недійсним – підставними, оскільки таке рішення погіршує становище, яке існувало у відповідних осіб до його прийняття.
Іншими словами, визнання оспорюваного рішення №32 від 25.06.2012 недійсним, як окрема вимога та спосіб захисту і поновлення порушених прав, є ефективним та обгрунтвоаним.
Протилежні доводи сторони відповідача висновків суду не спростовують.
Що стосується висновків суду про наявність підстав для визнання недійсним рішення 33 сесії VII скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №20 від 07.06.2019, колегія суддів зазначає таке.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, системний аналіз норм статей 22, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Так, спеціальним законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування є ЗУ «Про землеустрій».
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (ст. 50 Закону України "Про землеустрій".
Отже, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.
 
Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.
 
Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу у подальшому точно визначити об`єкт відведення.
 
Окрім цього, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).
 
Дійсно, судова практика про те, що наданий органом місцевого самоврядування дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не створює правових наслідків, а тому вимоги про скасування такого рішення не підлягають до задоволення, є послідовною та усталеною.
Разом з цим, обставини спірних правовідносин дають підстави для висновку про необхідність втручання суду у такі.
Так, на теперішній час існує рішення 33 сесії VII скликання Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №20 від 07.06.2019, яким ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,10 га. в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 33).
Право власності на таку земельну ділянку за ОСОБА_3 не зареєстровано, протилежні докази відсутні.
Разом з цим, неспростованим на сьогодні є те, що земельна ділянка, дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо її відведення, який наданий відповідачці ОСОБА_3 рішенням № 20 від 07.06.2019, а також земельна ділянка площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 для ведення особистого селянського господарства, власницею якої також є ОСОБА_3 на підставі рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №31 від 08.08.2013, накладаються на земельну ділянку, яка була передана у власність спадкодавцям позивачів та самій відповідачці рішенням від 22.01.2009 №11.
Таким чином, за наявності обставин, що свідчать про чинність рішення Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11 про передачу у спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,1995 га., яка знаходиться в смт. Запитів співвласникам ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки судом визнано недійсним рішення Запитівської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №32 від 25.06.2012 "Про відміну рішення двадцять четвертої сесії V дем.скликання №11 від 22.01.2009р. "Про передачу земельної ділянки у приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства", при цьому, відмова у задоволенні вимог позивачів про визнання недійсним рішення тридцять третьої сесії VII скликання Запитівської селищної ради №20 від 07.06.2019, матиме місце правова ситуація, за якої позивачі, як спадкоємці ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як і сама ОСОБА_3 , матимуть правову підставу для набуття земельної ділянки у власність, однак не зможуть таку реалізувати, через фактично належність права на частину такої, останній.
У цьому контексті колегія суддів також враховує те, що спірна земельна ділянка первинно мала цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», а оспорюваним рішенням надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_3 «для ведення садівництва», що підтверджено представником селищної ради у судовому засіданні, який пояснив, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, однак ОСОБА_3 надано з формулюванням «для садівництва», оскільки своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» вона вже використала.
Разом з цим, як земельна ділянка площею 0,0801 га., кадастровий номер 4622155400:01:008:0214 для ведення особистого селянського господарства, так і пов`язані з нею акти, не є предметом даного судового провадження.
Враховуючи наведене, висновок місцевого суду про визнання недійсним рішення тридцять третьої сесії VII скликання Запитівської селищної ради №20 від 07.06.2019 про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,10 га. по АДРЕСА_1 , є цілком послідовним та зрозумілим, а протилежні доводи апеляційної скарги неспроможними.
В свою чергу, оскільки рішенням Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11 про передачу у спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виділено земельну ділянку площею 0,1995 га., вимога позивачів про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку площею 0,1325 га. для ведення особистого селянського господарства, не може бути задоволена.
Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша та друга статті 1223 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 218 ЦК України).
Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. 
Слідуючи висновкам, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-652цс18 та судової практики Верховного Суду висловленої у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19 та від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.
Таким чином, позивачі мають право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яка була надана їх спадкодавцям у власність рішенням Запитівської селищної ради від 22.01.2009 №11, а не площею 0,1325 га, що свідчить про помилковість таких вимог, без будь якої прив`язки щодо способу та правил розрахунку такої площі.
Іншими словами, оскільки спадкодавці позивачів набули право на земельну ділянку у спільну сумісну власність із відповідачкою ОСОБА_3 , а не у спільну часткову, тобто частки між ними виділені не були, вимоги позивачів у цій частині є безпідставними та до задоволення не підлягають, а доводи апеляційної скарги представника позивачів висновків суду у цій частині не спростовують.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.05.2013 у справі №1311/2-1183/11 відмовлено спадкодавцям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (за їх життя) у задоволенні позовних вимог про реальний розподіл, зокрема, земельної ділянки, наданої Запитівською селищною радою на підставі рішення № 11 від 22.01.2009 та виділення часток з неї в натурі (т. 1 а.с. 90-93).
Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та про необхідність зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду не свідчать.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Мельницької Ганни Володимирівни та представника ОСОБА_3 - адвоката Харчука Володимира Мироновича – залишити без задоволення.
Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                        С.М. Бойко
                                                                                                                       
С.М. Копняк