ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2025 року
м. Харків
справа № 615/1808/23
провадження № 22-ц/818/2639/25
провадження № 22-ц/818/2640/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В, Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , Валківська міська рада Богодухівського району Харківської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2025 року та додаткове рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року в складі судді Токмакової А.П.
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області про визнання заповіту недійсним, який у подальшому уточнила.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 та після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу №32/23 у спадковому реєстрі №70467517. 
З листа приватного нотаріуса від 28 серпня 2023 року вона дізналась про наявність складеного ОСОБА_3 заповіту, що посвідчений 30 травня 2018 року секретарем Кобзарівської сільської ради Горбатовою Л.В., зареєстрований за №12, за яким померла заповіла все своє майно невідомому їй чоловіку ОСОБА_2 , який прийняв спадщину. 
Вважає, що заповіт не відповідає волі спадкодавця, оскільки не підписаний особисто ОСОБА_3 , яка на той час проживала в с. Соснівка, для складення заповіту до с. Кобзарівка не приїжджала, зловживала алкогольними напоями, заповіт не відповідає волі спадкодавиці та його складено не за місцем проживання заповідувача, що є достатньою підставою для визнання його недійним. 
Зазначила, що на час посвідчення оспорюваного заповіту, покладення обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій законом було віднесено до відання виконавчого комітету Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області за прийнятим рішенням більшості голосів виконавчого комітету сільської ради, тоді як виконання таких обов`язків на секретаря відповідної ради ОСОБА_4 було покладено одноосібно за розпорядженням від 12 листопада 2015 року № 25-к сільського голови Онопченко Н.В. Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області. Рішення виконкому Кобзарівської сільської ради з даного питання відсутнє. Отже і складання оспорюваного заповіту не відповідало вимогам закону.
Посилалася на те, що спадкодавиця неодноразово наголошувала, що винувата перед донькою, має намір після смерті залишити все майно їй, про що повідомляла як їй, так і родичам та друзям. Вважає дуже дивним, що оскаржуваним заповітом померла раптово та безпричинно нібито заповіла все своє майно ОСОБА_2 , що підтверджує невідповідність волевиявлення та підробку підпису в заповіті. 
Звернула увагу, що ОСОБА_2 не є родичем, другом чи знайомим померлої, але працює в Коломацькому відділі Богодухівського РВП ГУ НП в Харківській області. Враховуючи, що мати за життя мала приводи в поліцію та багато виконавчих проваджень за матеріалами поліції, зловживала алкогольними напоями, що в сукупності викликає суттєві сумніви в достовірності заповіту. 
Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , згідно якого на користь ОСОБА_2 заповідано все її майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений Горбатовою Л.В. секретарем Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області, реєстрований № 12 від 30 травня 2018 року.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , складений 30 травня 2018 року, посвідчений секретарем Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області Горбатовою Л.В. за реєстровим №12.
Додатковим рішенням Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору 1610,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка всупереч процесуальним вимогам в судовому засіданні повернулася до вимог про визнання заповіту недійсним. Оскільки розумова відсталість ОСОБА_3 не доведена, то припущення, що вона могла сплутати довіреність та заповіт є недоречною. Зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі, наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Звернення до суду спадкоємиця за законом, дочки померлої, фактично зумовлено її незгодою з волею заповідача. Матеріали справи не містять жодного доказу про те, що заповідач страждала психічним розладом. Посилання на те, що вона вживала спиртні напої не може бути дорівнено психічній хворобі, тим паче, що на обліку у лікаря-нарколога вона не перебувала та до будь-яких органів з цього приводу позивачка не зверталася. Доказів на підтвердження складання заповіту з порушенням умов щодо вільного волевиявлення та відповідність вчиненого правочину справжній волі заповідача позивачка суду не надала, що було її процесуальним обов`язком.

14 травня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала судові рішення законними, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначила, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_3 під час складання заповіту не було вільним і не відповідало її волі. При цьому надані відповідачем докази не спростовують встановлені судом обставини, що свідчать про недійсність складеного ОСОБА_3 заповіту через відсутність вільного волевиявлення заповідача та не відповідність її волі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення та додаткове рішення суду – скасувати.

Рішення та додаткове рішення суду мотивовані тим, що оспорюваний заповіт не відповідає волевиявленню заповідача та оскільки позовні вимоги задоволені, тому судові витрати необхідно покласти на відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 (а.с.10 том 1).
З книги отримання свідоцтв про народження, ОСОБА_3 19 лютого 1997 року отримала свідоцтво про народження доньки ОСОБА_1 (а.с.16 том 1).
З копії паспорту ОСОБА_3 , уродженка с. Рідкодуб Валківського району Харківської області, вбачається, що вона з 11 травня 1993 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11 том 1).
За рішенням Валківського районного суду Харківської області від 05.01.2005 у справі № 2-1003/2004 ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_1 – позивача у цій справі та зобов`язана сплачувати аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) громадян, починаючи з 25.11.2004 до досягнення дитиною повноліття, на користь органу опіки та піклування Олександрівської сільської ради Валківського району Харківської області, згодом - на користь КЗ «Люботинський НВК ЗОШ інтернат».
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 (а.с.9,55 том 1).
Як вбачається з протоколу І сесії VII скликання Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області від 10 листопада 2015 року, на сесії присутні 11 депутатів, всього обрано – 12, запрошені 2 особи, в порядок денний було включено питання щодо обрання сільського голови та обрання секретаря сільської ради. Так, головою обрано ОСОБА_6 (за 11 депутатів) та обрано ОСОБА_4 секретарем сільської ради (за 9 депутатів) (а.с.166-168 том 1).
Рішенням І сесії VII скликання Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області № 04-VII від 10 листопада 2015 року обрано секретарем сільської ради ОСОБА_4 , яка приступила до виконання обов`язків з 12 листопада 2015 року (а.с.111 том 1).
Рішенням І сесії VII скликання Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області № 09-VII від 10 листопада 2015 року вирішено, що секретар сільської ради здійснює повноваження секретаря виконавчого комітету, одночасно вчиняє від виконавчого комітету нотаріальні дії та здійснює реєстрацію актів цивільного стану відповідно до законодавства (а.с.110 том 1).
Розпорядженням сільського голови ОСОБА_6 Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області № 25-к від 12 листопада 2015 року «Про відповідального за ведення нотаріальних дій», призначено відповідального за ведення нотаріальних дій секретаря виконавчого комітету Кобзарівської сільської ради ОСОБА_4 , із вчинення таких дій: вживати заходи щодо охорони спадкового майна; посвідчувати заповіт (крім секретного); видавати дублікати раніше посвідченими ними документів; засвідчувати справжність підпису на документі; посвідчувати довіреність (крім довіреності на право розпоряджатися нерухомим майно, та управлінням і розпорядженням корпоративними правами на користування транспортними засобами) (а.с.25 том 1).
30 травня 2018 року ОСОБА_3 в с. Кобзарівка Валківського району Харківської області склала заповіт, посвідчений секретарем Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області Горбатовою Л.В., зареєстрований в реєстрі за №12, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що їй буде належати на день смерті та на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_2 . Також у заповіті зазначено, що заповіт ОСОБА_3 прочитано в голос та підписано власноручно (а.с.54,204 том 1).
Із витягу з Алфавітної книги обліку заповітів за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, вбачається, що до алфавіту на сторінці записів на літру «Р», нумерація сторінки в книзі №21, зроблений один запис, а саме: в графі 1 (№з/п) зроблений запис «1»; в графі 2 (Прізвище, ім`я, по батькові заповідача) – « ОСОБА_3 »; в графі 3 (Дата посвідчення заповіту) – «30.05.2018»; в графі 4 (Реєстровий номер) – «12»; в графі 5 (Відмітка про скасування заповіту, внесення змін до заповіту) – запис відсутній (а.с.205 том 1).
14 квітня 2017 року ОСОБА_3 склала довіреність, посвідчену секретарем Костівської сільської ради Валківського району Харківської області Бутко Н.О., зареєстровану в реєстрі за №114, якою уповноважила ОСОБА_2 в установленому законом поряду бути її представником з усіма необхідними повноваженнями у відповідній нотаріальній конторі з питань оформлення її спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , її батька (а.с.57 том 1).
Матеріали справи містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 163550540 від 15 квітня 2019 року, з якого вбачається, що за заявою уповноваженої особи – ОСОБА_2 15 квітня 2019 року державним реєстратором Валківської РДА Харківської області Шевченко О.В. сформовано даний витяг про державну реєстрацію 08 квітня 2019 року земельної ділянки кадастровий номер 6321280300:04:000:0003, площею 5.7183га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с.56 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 в с. Рідкодуб Богодухівського (Валківського) району Харківської області, про що свідчать дані свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №132 від 07 березня 2023 року (а.с.8,20 том 1).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71992900 від 31 березня 2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 31 березня 2023 року заведено спадкову справу № 32/2023, номер у спадковому реєстрі № 70467517 (а.с.19 том 1).
З листа приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Левчука С.В. № 01-16/361 від 28 серпня 2023 року вбачається, що 31 березня 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , яка постійно проживала і на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Заява зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ 31 березня 2023 року за №100, спадкова справа №32/2023, номер спадкової справи в Спадковому реєстрі 70467517. Також повідомлено про те, що ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області Горбатовою Л.В. 30 травня 2018 року за реєстровим № 12 на все майно на ім`я іншої особи. Вказаний в заповіті спадкоємець спадщину прийняв. Роз`яснено, що у разі наявності спору щодо спадкування майна позивач має право звернутися до суду для вирішення всіх спірних питань (а.с.21 том 1).
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 17 червня 2024 року клопотання позивача – задоволено частково, призначено у справі почеркознавчу експертизу (посмертну), проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса», попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України. На вирішення експертів поставлено наступне питання: чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 в заповіті від 30 травня 2018 року, посвідченому секретарем Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи іншою особою, навмисно зміненим почерком, під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)? (а.с.219 том 1).
Відповідно до повідомлення, складеного 19 вересня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса», оскільки клопотання експерта про надання додаткових матеріалів не виконано, рахунок вартості робіт по проведенню експертизи не сплачено, тому повідомлено про неможливість надання висновку (а.с.246 том 1).
В суді першої інстанції були допитані свідки.
ОСОБА_1 , допитана в якості свідка, повідомила, що з народження проживала з батьками в с. Соснівка. В 2004 році її забрали до дитячого будинку, але мати завжди спілкувалася, на вихідні забирала додому в с. Соснівка протягом всього навчання. Особисто аліменти не отримувала. Батька не пам`ятає, загинув, коли була в інтернаті. Під час відвідувань мати привозила цукерки, одяг та взуття. Весь час обіцяла, що забере додому назавжди, але не забирала, почувала себе важко без матері. Після закінчення 11 класу приїхала в с. Соснівка, де проживала з матір`ю. Згодом переїхала до м. Харків, де навчалася в ПТУ на кравчиню, проживала в гуртожитку, але на вихідні приїжджала до матері. Потреби в грошах не було, так як допомагав хлопець. Свої доходи ОСОБА_3 не мала. Не один раз просила її не ходити по шабашах, влаштуватися на роботу, але їй подобається працювати у людей, так як часто за роботу платили горілкою. Намагалася забезпечити матір телефоном, але кожного разу вона продавала їх, щоб придбати випивку. В подальшому вийшла заміж, переїхала до чоловіка в с. Рідкодуб, але кожного дня їздила до матері, що б привезти продукти харчування. Коли родила в 2016 році, якийсь час мати проживала у неї, допомагала з дитиною, згодом поїхала додому, оскільки їй не давали випити. З цих же причин, проживала одна з 2015 року. По приїзду частенько її не було вдома, була у сусідів, але за декілька годин поверталася. На її прохання, сусіди завжди повідомляють, яку мати купила продукцію, дозволяла їй давати продукти в борг, які особисто сплачувала, як і комунальні послуги, що можна підтвердити виписками із Приватбанку. Сусідка ОСОБА_8 завжди була вдома та знала куди пішла мати. Просила матір пройти лікування від алкоголізму, але заставити насильно не змогли. Просила жити з її сім`єю, але відмовилася, так як в своїй хаті краще. Коли доглядала за дитиною, не пила. Мала великий город 80 соток, який саджали. З 2019-2020 огороду стало менше, на запитання ОСОБА_3 повідомила, що передала частину в оренду, щоб було легше. Кому надала та на яких умовах, не сказала. В кінці 2020 року був випадок, що ОСОБА_3 була дуже п`яна, повідомила, що ОСОБА_2 здала в оренду землю, за що він привозить горілку та кошти. Просила чоловіка дізнатися номер телефону, так як зі слів матері, він житель с. Олександрівки. Під час телефонної розмови просила не привозити матері алкоголь, на що сказав, що привозив, так як вона хотіла. Вдруге розмовляли після похорон матері. 
З 10.02.2023 мати не повернулася додому, кожен день шукали її скрізь, до поліції не зверталися. 18.02.2023 в обід сусід ОСОБА_9 , який живе біля клубу в с. Рідкодуб, повідомив, що загинула. Відразу поїхати не змогла, так як була на операції. Поховала матір 19.02.2023 за власні кошти, допоміг чоловік. Свідоцтво про смерть отримала 07.03.2023. В той же день зателефонував ОСОБА_2 та попросив винести свідоцтво про смерть матері по-хорошому, так як все одно доб`ється свого, на що відмовилася, про що чули чоловік та дитина. 31.03.2023 пішла до нотаріальної контори, де написала заяву про прийняття спадщини. Згодом зателефонував нотаріус, від якого дізналася про заповіт, що стало шоком, так як дитина сирота, а якась невідома особа отримала спадщину. За життя мати весь час говорила, що все майно буде дітям, які позбавлені батьківської опіки. Звернула увагу, що підпис у заповіті не належить матері. Не могла наполягати на оформленні земельної ділянки, а мати не пропонувала. Від знайомих з с. Олександрівки дізналася, що ОСОБА_2 працівник поліції. До нього не телефонувала, відразу пішла до адвоката, так як погрожував. 
Зауважила, що с. Соснівка до Олександрівської сільської ради знаходиться за 3-4 км, до ОСОБА_10 – 40 км, до того ж через Валки, де є нотаріус, до с. Костіва, де складали довіреність – 30 км, до неї – 1 км. Ніяких родичів в с. Кобзарівка не має, ніколи туди не просилася, як і в м. Валки. Були співмешканці, але не з с. Кобзарівки, один з Харкова, інший з ОСОБА_11 , проживали за її адресою в с. Соснівка. Ніякої участі в похованні ОСОБА_2 не приймав. Був період, коли мати не пила, давала їй кошти, а не самі платили, але вона не заплатила, тому відрізали електроенергію в 2021 році, особисто займалася підключенням. Раніше не пропадала. Були випадки, коли приїжджала поліція через конфліктні ситуації матері зі співмешканцем в зв`язку із зловживання алкогольними напоями. Вважає, що ОСОБА_2 , як працівник поліції, мав можливість отримати копію паспорта та інших документів, так як не раз пригощав алкогольними напоями. 
Зазначені обставини підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які вказали, що ОСОБА_3 проживала в АДРЕСА_1 . Ніде не працювала, майже кожен день ходила по людях працювати, допомагала по господарству, полола город, збирала сміття. Зловживала алкогольними напоями. Чи здавала померла город в оренду, не знає, але хтось орав. Часто приїжджали працівники поліції, якийсь час жила зі співмешканцем. В основному просила платити алкоголем, старалися давати продукти харчування, любила випити, постійні борги в магазині. Дочка постійно відвідувала із сім`єю, привозила продукти, поховала.
При цьому, ОСОБА_8 повідомила, що бачила ОСОБА_2 , який культивував, сіяв кукурудзу, ячмінь на огороді, потім збирав. Коли він обробляв землю, ОСОБА_3 завжди була п`яна, можливо тому, що привозив горілку, свято продовжувалось 9-40 днів. Коли померла, дізналась від дочки, що земельна ділянка перейшла до ОСОБА_2 . Через вживання алкоголю часто сварилися із співмешканцем, в результаті викликали поліцію. В 2017 році ОСОБА_2 пропонував передати земельну ділянку в оренду, але сказала, що подумає, так як був у поліцейській формі, що насторожило. 

Що стосується пред`явлення позовних вимог до відповідача Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області, то колегія судді вказує наступне.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц виклала висновок, відповідно до якого пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Враховуючи те, що у цій справі спір виник між спадкоємцем за законом і за заповітом та спадкоємцем за заповітом, колегія суддів вважає, що Валківська міська рада Богодухівського району Харківської області, не є особою, особистих прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня її заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення, у зв`язку з чим у позові до Валківської міської радо Богодухівського району Харківської області слід було відмовити, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 720/1722/19 (провадження № 61-10203св23).

Що стосується вимог позивача з приводу визнання заповіту недійсним, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статті 1217 ЦК України(тут і далі - в редакції, чинні на момент посвідчення заповіту) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).
Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд. 
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання 
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та в постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) та ін.).
Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина друга, третя статті 1254 ЦК України).
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено в статті 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд виснував, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/-ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Також пунктом 2 частиною 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних).
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово виснував, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Отже, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 12 березня 2020 року у справі №716/1051/17.
З огляду на зміст наведених норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (постанови від 29 листопада 2024 року в справі № 199/8568/18 (провадження № 61-7186св24), від 23 липня 2024 року в справі № 369/3412/17 (провадження № 61-2912св24) та ін.).
Верховний Суд звертає увагу, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. 
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Звертаючись до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний заповіт не було підписано її матір`ю та заповіт не відповідав внутрішній волі ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та судом першої інстанції таке клопотання було задоволено.
Однак, згідно з повідомленням Національного наукового центру «Інститут судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 19 вересня 2024 року судову почеркознавчу експертизу провести неможливо у зв`язку із ненаданням вільних та умовно-вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_3 , оригіналу іншого примірника заповіту, оригіналу книги реєстрації нотаріальних дій сільської ради, відомості про стан здоров`я ОСОБА_3 , а також відсутністю оплати за експертизу.
Інших доказів на підтвердження того факту, що заповіт було підписано не ОСОБА_3 , а іншою особою, позивачем надано не було, клопотань про призначення інших експертиз сторонами не заявлялося.
Таким чином, матеріали справи свідчать про відсутність доказів не підписання ОСОБА_3 оспорюваного заповіту. 
Доводи позивачки про те, що   ОСОБА_3 не підписувала оспорюваний заповіт, самі собою не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним, адже не підтверджені належними доказами.  
У зв`язку з чим доводи позивачки про те, що заповіт було підписано не ОСОБА_3 , спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом оспорюваного заповіту, згідно з яким заповіт підписаний особисто ОСОБА_3 , що не спростовано належними та допустимими доказами. Невиконання вимог статті 43 Закону України "Про нотаріат" стороною позивачки не доведено.
Позивачка не надала доказів на підтвердження наявності підстав недійсності оспорюваного заповіту, зокрема обставин його не підписання заповідачем, у зв`язку з чим підстави для визнання недійсним заповіту з цих підстав відсутні.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивачки про те, що оспорюваний заповіт засвідчений неповноважною особою, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Відповідно до статті 1251 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено систему місцевого самоврядування, яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).
Відповідно до положень частини шостої статті 59 зазначеного Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних).
Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить.
Виходячи із вищевикладеного та з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, положень Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, колегія суддів зазначає, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
У разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми.
10 листопада 2015 року головою Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області обрано Онопченко Н.В., а секретарем обрано Горбатову Л.В.
Також рішенням І сесії VII скликання Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області № 09-VII від 10 листопада 2015 року вирішено, що секретар сільської ради здійснює повноваження секретаря виконавчого комітету, одночасно вчиняє від виконавчого комітету нотаріальні дії та здійснює реєстрацію актів цивільного стану відповідно до законодавства.
Крім того, розпорядженням сільського голови Онопченко Н.В. Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області № 25-к від 12 листопада 2015 року призначено відповідального за ведення нотаріальних дій секретаря виконавчого комітету Кобзарівської сільської ради Горбатову Л.В., із вчинення таких дій, зокрема посвідчувати заповіт (крім секретного).
У справі, що переглядається, судом установлено, що заповіт від 30 травня 2018 року посвідчений секретарем Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області Горбатовою Л.В., яка згідно з текстом заповіту записала його зі слів ОСОБА_3 , встановила особу заповідача, перевірила її дієздатність, заповіт власноручно підписаний заповідачем у її присутності. В матеріалах справи відсутні відомості про будь-яких інших посадових осіб Кобзарівської сільської ради та її виконавчого комітету, які б були уповноважені посвідчувати заповіти.
Отже, вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу закону, правильного висновку про що дійшов суд першої інстанції.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 518/1249/14-ц (провадження № 61-2627св23).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів».
Показання свідків відносно того, що ОСОБА_3 вживала алкогольні напої, не свідчать про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час складення заповіту в 2018 році. Будь-яких відомостей щодо стану здоров`я та залежності від алкоголю ОСОБА_3 , зокрема, перебування ОСОБА_3 на обліку у відповідному медичному закладі до суду першої інстанції не надано. 
Установивши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту посадова особа виконавчого комітету сільської ради дотрималася вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, та не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту від 30 травня 2018 року, недійсним чи нікчемним із наведених позивачкою обставин.
Оспорюваний заповіт підписаний ОСОБА_3 , що свідчить про те, що волевиявлення спадкодавця було вільним.
Жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин для визнання заповіту недійсним, в процесі судового розгляду судом не встановлено. Заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.
Виходячи з наведеного колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що позивачкою доведено, що волевиявлення ОСОБА_3 під час складення нею заповіту не було вільним і не відповідало її волі. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки додаткове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, а апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду, тому додаткове рішення також підлягає скасуванню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2025 року та додаткове рішення Валківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області про визнання заповіту недійсним – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       В.Б. Яцина