ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 701/887/23
провадження № 61-9376св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Маньківська селищна рада, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки - ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2024 року у складі судді Маренюка В. Л. та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Маньківської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки - ОСОБА_4 , про визнання рішень Добрянської сільської ради, договорів купівлі-продажу недійсними.
Позов обґрунтовано тим, що згідно із записами в земельно-кадастрових книгах Добрянської сільської ради Маньківського району її батьку ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею 1,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Добрянської сільської ради від 10 березня 1994 року № 11-4 ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га та площею 0,48 га в тимчасове користування. На зазначеній земельній ділянці розташований житловий будинок, у якому проживав ОСОБА_5 , а також господарські будівлі та споруди. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Після його смерті позивачка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, та на деяке майно отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. У будинку почав проживати її син ОСОБА_4 , який став його власником. Земельними ділянками біля будинку площею 0,60 га та 0,48 га вони користувалися спільно, оскільки позивачка є спадкоємцем після смерті батька, а її син власником будинку. 
Восени 2022 року ОСОБА_3 , який став власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , повідомив їх про те, що вони користуються частиною його земельної ділянки, за допомогою землевпорядної організації встановив межі, захопив частину їхньої земельної ділянки площею 0,2590 га, знищив посіви та став обробляти її.
Надалі позивачці стало відомо ОСОБА_6 , яка була попереднім власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належала земельна ділянка 0,79 га, яка розташована за зазначеною адресою. 
Рішенням Добрянської сільської ради від 10 березня 1994 року № 11-4 ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га. Решта земельної ділянки, яка значилася в земельно-кадастрових книгах за ОСОБА_6 , тобто 0,19 га їй передано не було, і вона нею взагалі не користувалася.
Після смерті ОСОБА_6 , спадщину прийняла її дочка ОСОБА_2 , яка отримала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га та 0,54 га за адресою: АДРЕСА_1 (рішення Добрянської сільської ради від 06 листопада 2019 року № 43-22/VІІ).
Рішенням Добрянської сільської ради від 21 грудня 2019 року № 46-20/VІІ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,54 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0133, та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0132, та передано у приватну власність ОСОБА_2 зазначені земельні ділянки (для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 площею 0,54 га; для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га). Тобто ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельні ділянки, які вже було передано попередньому власнику ОСОБА_6 , у розмірі 0,79 га, у той час коли ОСОБА_6 , було передано лише 0,60 га.
Надалі за договорами купівлі-продажу від 08 грудня 2020 року ОСОБА_2 відчужила належні їй земельні ділянки площею 0,54 га та 0,25 га ОСОБА_3 . 
Посилаючись на те, що зазначені рішення Добрянської сільської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,54 га 0,25 га, є незаконними, оскільки згідно із записом в земельно-кадастрових книгах за ОСОБА_6 , значилася земельна ділянка площею 0,79 га, проте в приватну власність їй було передано лише земельну ділянку площею 0,60 га, позивачка просила суд визнати недійсними рішення Добрянської сільської ради від 06 листопада 2019 року № 43-22/УІІ та від 21 грудня 2019 року № 46-20/УІІ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,54 га, укладений від 08 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, укладений від 08 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_2 , правомірно набула у приватну власність земельні ділянки площею 0,25 га, на якій розташований житловий будинок, та 
0,54 га за адресою: АДРЕСА_1 та відчужила їх ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу. Земельні ділянки є суцільними.
ОСОБА_1 , не довела, що вона була чи є землекористувачем земельної ділянки суміжної із земельними ділянками ОСОБА_3 , оскільки власником житлового будинку, за яким закріплена земельна ділянка, ОСОБА_4 , який залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки. 
У рішенні Добрянської сільської ради від 10 березня 1994 року № 11-4 про передачу у приватну власність батьку позивачки ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, та у тимчасове користування земельної ділянки площею 0,48 га, зазначено « ОСОБА_7 » а не « ОСОБА_5 » як вказує позивачка. У згаданому рішенні Добрянської сільської ради зазначено про передачу у приватну власність 
ОСОБА_7 , земельної ділянки площею 0,60 га, для ведення особистого підсобного господарства, а також площею 0,48 га у тимчасове користування та не зазначено, де саме знаходиться на місцевості передана у приватну власність ОСОБА_7 , земельна ділянки площею 0,60 га. 
Дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що встановити де саме на місцевості знаходиться земельна ділянка 0,60 га, яка на підставі рішення Добрянської сільської ради від 10 березня 1994 року № 11-4 передана у приватну власність ОСОБА_7 , та чи дійсно частина цієї земельної ділянки в розмірі 0,19 га, незаконно була приватизована відповідачкою ОСОБА_2 , та, відповідно, незаконно відчужена ОСОБА_3 , неможливо. 
Надаючи оцінку наданим позивачкою матеріалам обстеження землекористування ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 від 11 січня 2023 року, згідно з якими на момент обстеження 11 січня 2023 року площа землекористування ОСОБА_4 становить 0,8264 га, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі не підтверджують обґрунтованість та підставність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки земельні ділянки суміжних землекористувачів не обстежувалися. 
Обставин, які б давали підстави для висновку про те, що оспорювані рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації та передачу у власність ОСОБА_2 земельних ділянок за формою і змістом не відповідають вимогам земельного законодавства, прийняті за відсутності правових підстав, суд не встановив.
ОСОБА_3 набув право власності на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,54 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі цивільно-правових угод, які відповідають вимогам статей 82, 132 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2024 рокув якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилається на те, що суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не дослідили зібрані у справі докази. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що рішенням Добрянської сільської ради 
від 10 березня 1994 року № 11-4 ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства 
площею 0,60 га. 
Решта земельної ділянки, яка значилася в земельно-кадастрових книгах за ОСОБА_6 , тобто 0,19 га їй передана не була, і вона нею взагалі не користувалася, а тому отримання ОСОБА_2 у приватну власність земельних ділянок 0,54 га (для ведення особистого селянського господарства) та 0,25 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею) та їх відчуження ОСОБА_3 є незаконним. 
Суди помилково не взяли до уваги надані нею докази, з тих підстав, що такі не підтверджують обґрунтованість її позовних вимог, оскільки у матеріалах обстеження від 11 січня 2023 року зазначено, що під час огляду земельних ділянок, зі слів ОСОБА_4 було встановлено, що частина земельної ділянки 0,2590 га за адресою: АДРЕСА_1 була включена під час приватизації до земель, що перебувають у власності ОСОБА_3 , а тому на момент обстеження, площа землекористування ОСОБА_4 становить 0,8264 га, однак при обстеженні земельні ділянки сторін не обстежувалися.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за життя не оформили право власності на земельні ділянки, але розпочали процедуру їх приватизації, а отже ОСОБА_2 як спадкоємець після смерті ОСОБА_6 мала право лише на завершення процесу приватизації. 
Водночас ОСОБА_2 не зверталася ані до органу місцевого самоврядування, а ні до суду щодо завершення процедури приватизації.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що позивачка не довела, що у неї виникло право на користування земельними ділянками площею 0,60 га та 0,48 га є помилковими, та спростовується наявними у матеріалах справи доказами. 
У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_8 у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволенні, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Маньківського районного суду Черкаської області матеріали цивільної справи № 701/887/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У липні 2024 року матеріали справи № 701/887/23 надійшли до Верховного Суду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що рішенням Добрянської сільської ради народних депутатів від 12 січня 1993 року ОСОБА_6 виділено земельні ділянки площею 0,25 га та 0,54 га. 
Згідно із записами у земельно-кадастровій книзі Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області за 2015 рік та рішення Добрянської сільської ради народних депутатів від 10 березня 1994 року, ОСОБА_7 безплатно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства 0,60 га та земельну ділянку у тимчасове користування площею 0,48 га. а також цим же рішенням Добрянської сільської ради виділено у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,60 га. 
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 . Після його смерті вона успадкувала земельну ділянку площею 2,9883 га, що розташована в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області, кадастровий номер 7123182000:02:002:0326 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_5 , який був власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_6 , яка була власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , були суміжними землекористувачами.
Домоволодіння АДРЕСА_2 з 20 липня 2022 року належить на праві власності сину позивачки ОСОБА_4 . 
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 15 серпня 2019 року (справа №701/1031/19) визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 06 листопада 2019 року № 43-22/VII надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (з метою приватизації земельної ділянки); надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,54 га у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (з метою приватизації земельної ділянки).
Рішенням Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 21 грудня 2019 року № 46-20/VII затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,54 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0133, у приватну власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ; затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0132, у приватну власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ; передано земельну ділянку площею 0,54 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0133, у приватну власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ; передано земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0132, у приватну власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .
08 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0132, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 січня 2020 року за № 35206447, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2016440971231. 
08 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,54 га, кадастровий номер 7123182001:01:001:0133, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку було зареєстровано за 
ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 січня 
2020 року за № 35206827, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2016459971231.
Відповідно до довідки Маньківської селищної ради від 31 травня 2022 року за ОСОБА_7 рахується земельна ділянка площею 1,08 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з відомостями кадастрової книги № 2.
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Маньківської селищної ради від 26 жовтня 2022 року № 222, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 1,08 га, згідно з відомостями погосподарської книги № 13, особовий номер НОМЕР_1 , рахується за ОСОБА_4 . 
Відповідно до довідки Маньківської селищної ради від 26 грудня 2022 року 
№ 02-25/1333, 06 грудня 2022 року за участі начальника відділу земельних відносин, екологічних питань та благоустрою Т. Чепелянської, начальника відділу юридичного забезпечення В. Попика, старости старостинського округу Н. Колісник комісійно обстежено земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з метою встановлення межі спірної ділянки, яка розташована за адресою по АДРЕСА_3 за заявою ОСОБА_3 .
У ході обстеження земельної ділянки фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 здійснювалося встановлення межових знаків приватизованої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , де частина земельної ділянки входить у приватизовану земельну ділянку, яка за інформацією ОСОБА_4 належить йому, та незаконно приватизована.
Згідно з матеріалами обстеження від 11 січня 2023 року землекористування 
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 на момент обстеження 11 січня 2023 року площа землекористування ОСОБА_4 становить 0,8264 га.  
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
За змістом статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
 
Вирішуючи спір, який існує між сторонами, з урахуванням установлених у цій справі обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, в цілому дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 своїх позовних вимог, а саме, що ОСОБА_2 незаконно приватизувала частину земельної ділянки, яку надалі відчужила ОСОБА_3 , яка перебуває у користуванні позивачки та її сина. 
 
Оцінивши обставини справи, а також неможливість встановити де саме на місцевості знаходиться земельна ділянка 0,60 га, яка на підставі рішення Добрянської сільської ради від 10 березня 1994 року № 11-4 передана у приватну власність ОСОБА_7 , та чи дійсно частина цієї земельної ділянки в розмірі 0,19 га, незаконно була приватизована відповідачкою ОСОБА_2 , та, відповідно, незаконно відчужена ОСОБА_3 , неможливо. 
 
Надаючи оцінку наданим позивачкою матеріалам обстеження землекористування ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 
від 11 січня 2023 року, згідно з якими на момент обстеження 11 січня 2023 року площа землекористування ОСОБА_4 становить 0,8264 га, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі не підтверджують обґрунтованість та підставність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки земельні ділянки суміжних землекористувачів не обстежувалися.
 
Крім того, суди врахували, що у користуванні ОСОБА_4 у землекористуванні ОСОБА_4 на час вирішення спору перебуває земельна ділянка 0,8264 га, тобто більшою площею ніж надано у власність ОСОБА_5 .
 
Зважаючи на те, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, яка саме земельна ділянка перебувала у власності/користуванні її батька, де проходить її межа, чи порушили відповідачі межу такої земельної, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних ОСОБА_1 вимог за недоведеністю. 
 
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані посилання заявниці на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18), від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17 (провадження № 61-41370св18), які стосуються можливості визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, оскільки у цій справі суди встановили, що ані батько позивачки 
ОСОБА_7 , ані мати відповідачки ОСОБА_6 , як спадкодавці, за життя розпочали процедуру приватизації земельних ділянок. 
 
Натомість ОСОБА_2 , після визнання у судовому порядку (справа № 701/1031/19)права власності на житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , скористалася своїм правом на приватизацію земельних ділянок, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,54 га, які в надалі відчужила на користь ОСОБА_3 .
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з їх оцінкою судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, таких висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2024 рок залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:          	І. Ю. Гулейков     Р. А. Лідовець      Д. Д. Луспеник