ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/14564/24
провадження № 61-3958св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей та сім?ї Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Воронкової Олени Ігорівни на рішення Голосіївського районного суду 
м. Києва від 14 жовтня 2024 року у складі судді Чекулаєва С. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Верланова С. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Заява мотивована тим, що 26 березня 2010 року відділ реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління Автономної Республіки Крим зареєстрував шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який розірвано заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 
2019 року.
 
Заявник зазначав, що він не проживає разом із колишньою дружиною із січня 2017 року. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин діти проживають разом із ним та перебувають на його повному утриманні. Саме він займається вихованням малолітніх дітей, навчанням та їх розвитком, у зв`язку 
з чим на замовлення заявника дітям надаються різноманітні послуги у сфері шкільної та позашкільної освіти.
 
Мати дітей, ОСОБА_2 , не бере жодної участі у їх вихованні, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не бере участі 
в утриманні дітей, не піклується про їхній фізичний та інтелектуальний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Протягом тривалого часу 
ОСОБА_2 не цікавлять джерела матеріального забезпечення щоденних потреб дітей, на оплату послуг шкільних, позашкільних, медичних установ, покриття витрат на відпочинок та оздоровлення.
 
Встановлення факту самостійного виховання дітей необхідне заявнику для подальшого оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, та переміщення заявника і його дитини, зняття та реєстрації місця проживання тощо.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив установити факт самостійного виховання ним дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року 
в задоволенні заяви відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Суд виснував, що поданою заявою заявник фактично намагається юридично закріпити за собою статус одинокого батька, при цьому не позбавляючи матір дітей батьківських прав та не застосовуючи до неї жодного іншого виду відповідальності за ухилення від обов`язків матері, при цьому будь-яких наслідків щодо прав та обов`язків матері дитини рішення 
в цій справі, у разі задоволення заяви, не матиме. Окрім цього, суд вказав, що заявник не є одиноким батьком, отже встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дітей батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, принаймні тих, про які заявник заявив суду.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Воронковою О. І., задоволено частково.
 
Рішення Голосіївського районного суд ум. Києва від 14 жовтня 2024 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким заяву залишено без розгляду.
 
Постанова мотивована тим, що питання щодо самостійного виховання дитини батьком вирішується судами у позовному провадженні, зокрема, у цьому випадку можливе при вирішенні позову про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо. Ця заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в порядку окремого провадження, оскільки за встановлених у справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків в утриманні та вихованні дітей, отже, з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, вимога, заявлена ОСОБА_6 у цій справі, може вирішуватись 
у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом 
у позовному провадженні.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
27 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - Воронкова О. І. через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду 
м. Києва від 14 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року в частині залишення заяви без розгляду й ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про виявлений під час розгляду справи спір про право є хибним. Звернення заявника до суду із зазначеними вимогами необхідне йому для встановлення факту самостійного виховання дітей та оформлення в подальшому статусу одинокого батька з метою набуття права на оформлення матеріальної допомоги (підтримки), а також інших соціальних пільг, гарантій трудового забезпечення та відпустки, пільг з оподаткування та забезпечення житлом. Встановлення факту не пов?язується з подальшим вирішенням спору про право. Заявник не має іншої можливості встановити факт самостійного виховання дитини. Станом на зараз не передбачено встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків в позасудовому порядку. ОСОБА_2 жодним чином не цікавиться не тільки життям дітей, а і станом розгляду справи. У цій справі не йдеться про можливість виникнення спору про право. Суди не врахували найкращі інтереси дітей.
 
Інші аргументи учасників справи
 
23 червня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року залишити без змін, мотивуючи це тим, що залишення на самостійному вихованні та утриманні дітей разом 
з батьком, суперечитиме найкращим інтересам дитини.

 

 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.
 
27 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2012 року, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року (справа № 755/5095/19).
 
ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Згідно з довідкою від 24 травня 2024 року № 257/КЖС-24, виданою 
ТОВ «Ковальчук-Житлосервіс», мати заявника ОСОБА_7 , 1961 року народження, дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 - сином, 
ОСОБА_5 - онукою, ОСОБА_1 - онуком.
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 168492258 від 29 травня 2019 року, квартира 
АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .
 
З листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 09 травня 2024 року № 459/01 відомо, що діти ОСОБА_1 і ОСОБА_5 мають декларацію на медичне обслуговування 
з лікарем-педіатром амбулаторії загальної практики - сімейної медицини № 1 ОСОБА_8 . У графі законний представник вказано ОСОБА_1 .
 
Відповідно до листа середньої загальноосвітньої школи № 221 міста Києва від 
08 травня 2024 року № 94 діти ОСОБА_1 і ОСОБА_5 є учнями цієї школи та навчаються у 7 та 4 класі відповідно. У листі зазначено, що вихованням дітей займається батько, який підтримує контакт із класними керівниками, цікавиться навчанням дітей та відвідує батьківські збори. Мати дітей, ОСОБА_2 , жодного разу до школи не приходила, навчанням та вихованням дітей не цікавиться.
 
Згідно з листом служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної 
в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2024 року № 108/24-2802 
у період з 01 січня 2019 року по дату надання відповіді немає відомостей про звернення ОСОБА_2 щодо вчинення їй перешкод у спілкуванні 
з малолітніми ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає 
в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються 
з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи 
в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 
2024 року у справі № 560/17953/21.
 
Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
 
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
 
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому разі між цими особами виникає спір про право.
 
Згідно за статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування 
з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим 
з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
 
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
 
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
 
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
 
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
 
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
 
Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
 
Звертаючись до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання дітей ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Метою встановлення факту заявник визначив захист прав та інтересів дітей і його права як батька, що самостійно виховує та утримує дітей; подальше оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, та переміщення заявника і його дитини, зняття з реєстрації місця проживання, отримання житла тощо. Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дітей, а також потребує дослідження й врахування інтересів дітей.
 
У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися 
з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Згідно з частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, 
в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що вказана справа пов`язана 
з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків 
у вихованні дітей та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дітей.
 
Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане 
із встановленням обставин щодо невиконання матір?ю батьківських обов`язків стосовно дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
 
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки 
у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
 
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування 
у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (див.: пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду, оскільки подана ним заява не підлягає розгляду 
в порядку окремого провадження. Доводи заявника можуть свідчити про існування спору про право щодо участі одного з батьків у вихованні дітей.
 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 
04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23 (провадження № 61-13064св23), від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження № 61-518св25), від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24 (провадження № 61-15497св24), від 21 травня 2025 року у справі № 295/9166/24 (провадження № 61-12744св24).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновком апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Київського апеляційного суду від 05 березня 
2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Воронкової Олени Ігорівни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська