ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2025 року
м. Київ
справа № 375/70/22
провадження № 61-13196св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідач -  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чайка Ольга Вікторівна, на постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України»), Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ рухомого майна, стягнення плати за комунальні послуги та поділ зобов`язань за договорами споживчого кредиту.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28 травня 2021 року. 
Із позовом про поділ майна сторони до суду не звертались, шлюбний контракт та правочини про поділ майна, набутого за час спільного проживання, не укладали.
Вирішення питання про поділ майна шляхом укладення мирової угоди неможливе внаслідок незгоди відповідачки визнати майнові права позивача. Також відповідачка не визнає зобов`язань за споживчими кредитами, які були витрачені на потреби сім`ї, у тому числі на її потреби, та відмовляється сплачувати свою частку грошових зобов`язань.
Зазначав, що за час шлюбу сторони набули у власність домоволодіння, розташоване на земельній ділянці, площею 0,10 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, за адресою: АДРЕСА_1 , а також рухоме майно, зокрема побутову техніку та меблі.
Також зазначав, що після розірвання шлюбу відповідачка продовжує користуватись житловим будинком, придбаним за час шлюбу, але витрати по утриманню будинку не сплачує.
Позивач вважав, що боргові зобов`язання, які виникли з договору про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року № 133_0893, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України», та договору про споживчий кредит від 21 липня 2021 року № 500847805, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», підлягають розподілу між сторонами у рівних частках.
Посилаючись на викладене, уточнивши вимоги позову, ОСОБА_1 просив суд:
визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах домоволодіння (будинок та господарські споруди: сарай, гараж, погріб, огорожа), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна;
визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,  та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна;
поділити між сторонами у рівних частинах рухоме майно, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на холодильник марки Sаmsung, телевізор марки Sаmsung, колонки для відтворення звуку, машину пральну, обігрівач, комин, диван, плиту електричну, пилосос;
стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість з оплати комунальних послуг у загальній сумі 8 104,53 грн;
поділити між сторонами у рівних частинах зобов`язання за договором споживчого кредиту від 14 серпня 2020 року № 133_0893, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України», станом на 24 травня 2021 року, у розмірі 107 050,30 грн;
поділити між сторонами у рівних частинах зобов`язання за договором споживчого кредиту від 21 липня 2021 року № 500847805, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», у розмірі 64 798,68 грн.  
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рокитнянський районний суд Київської області ухвалою від 14 березня 2023 року змінив найменування третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».
Рокитнянський районний суд Київської області рішенням від 27 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок, який був придбаний під час шлюбу та зареєстрований за відповідачкою, знесено, натомість збудовано новий будинок, на який правовстановлюючі документи не виготовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ боргових зобов`язань за кредитними договорами, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 окрім власних свідчень не надав жодного доказу на підтвердження того, що кошти, отримані ним в результаті укладення договорів споживчих кредитів, були взяті та використовувались в інтересах сім`ї. Матеріали справи не містять згоди ОСОБА_2 на укладення зазначених договорів споживчого кредиту, що не свідчить про їх укладення в інтересах сім`ї. 
Також у рішенні суду зазначено, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що отримані в кредит кошти було використано в інтересах сім`ї, або за них було придбано майно, яке було використано в інтересах сім`ї, або ж те, що придбане за кредитні кошти майно заявлено до поділу у цій справі. 
Кредитний договір від 26 липня 2021 року між позивачем та АТ «Альфа-Банк»  укладено вже після розірвання шлюбу, а тому ці витрати не можуть вважатись такими, що понесені в інтересах сім`ї.
Місцевий суд вважав відсутніми підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача частини заборгованості за користування комунальними послугами, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження погашення заборгованості, що за правилами статті 544 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці) надавало б йому право звертатись до відповідача з такою вимогою.
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ рухомого майна, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів придбання вказаного майна в період перебування у шлюбі, його наявності та вартості на час поділу.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначав, що відповідачка не спростувала презумпцію спільного сумісного майна подружжя, між сторонами підписано мирову угоду та подано суду на затвердження, якою відповідачка визнала обставини належності сторонам спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав помилковим висновок суду про те, що спірний житловий будинок знесений, оскільки в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу домоволодіння та відомості про реєстрацію права власності на спірний будинок та земельну ділянку, а також те, що документів, які підтверджують факт знесення, знищення спірного житлового будинку матеріали справи не містять. 
Зазначав також про необґрунтованість висновків місцевого суду щодо недоведення позивачем обставин використання отриманих за кредитними договорами коштів в інтересах сім'ї. Зокрема, посилався на те, що відповідно до пункту 5.3.13 кредитного договору від 14 серпня 2020 року позичальник підтвердив, що одружений, договір укладений в інтересах сім'ї, кошти будуть використані на потреби сім'ї, дружина позичальника згодна на укладення цього договору, ознайомлена з його змістом та ніяких заперечень чи зауважень щодо змісту не має.
ОСОБА_1 також не погоджувався із висновками суду про відсутність підстав для поділу витрат на оплату комунальних послуг. Посилався на те, що відповідачка має адресу реєстрації на АДРЕСА_1 , отже, відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» має нести з позивачем солідарну відповідальність з оплати житлово-комунальних послуг.
Щодо висновків суду про поділ рухомого майна зазначав, що відповідачка, підписавши мирову угоду та заяву про її затвердження, визнала факт існування спірних меблів, тому місцевий суд помилково відмовив у позові в цій частині вимог також.
Київський апеляційний суд постановою від 17 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. 
Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, поділ зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладений з АТ «Державний ощадний банк України», скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, 1964 року побудови, загальною площею 50,00 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами (сарай, гараж, погріб, огорожа), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 23033758.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Поділив у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргові зобов`язання за договором про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року № 133_0893, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України», розмір яких станом на 24 травня 2021 року становить 107 050,30 грн, з яких: основна заборгованість - 91 666,65 грн; заборгованість за відсотками - 13 056,91 грн; 3 % річних - 307,43 грн; 3 % річних із заборгованості за відсотками - 80,95 грн; інфляційні втрати - 1 937,36 грн.
У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов, апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції помилкового вважав встановленим факт знесення житлового будинку, який є предметом спору, та побудову на його місці нового, оскільки матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, підтверджуючого зазначену обставину. Так, жодних документів, підтверджуючих знищення об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , з відповідним закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційній справі, або ж доказів проведення реконструкції нерухомого майна, з відповідним отриманням дозвільних документів, сторонами по справі не надано та матеріали справи не містять.
Враховуючи те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка, кадастровий номер 322375100:01:065:0047, придбані сторонами за час шлюбу, відповідачка під час судового розгляду справи не надала належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, отже, це майно відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) належить сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних частках.
Щодо вирішення вимог позову про поділ між сторонами кредитних зобов`язань, апеляційний суд зазначив, що у випадку укладання одним із подружжя кредитного договору та витрачання за ним коштів в інтересах сім`ї (що презюмується), виконання цього кредитного зобов`язання покладається на обох з подружжя та має солідарний характер. У свою чергу, якщо кредит був отриманий одним з подружжя та кошти за ним витрачені у власних, не пов`язаних з інтересами сім`ї, цілях, таке кредитне зобов`язання не підлягає поділу. Тягар доведення, в цьому випадку, покладається на особу, що спростовує спільність такого зобов`язання.
Апеляційний суд виснував, що оскільки відповідачка не надала доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані за договором про споживчий кредит № 133_0893, укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 14 серпня 2020 року, тобто в період перебування у шлюбі, витрачені позивачем не в інтересах сім`ї, сторони несуть солідарну відповідальність щодо погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором.
Водночас вимоги позивача щодо поділу боргових зобов`язань за договором споживчого кредиту від 26 липня 2021 року № 500847805, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають, з огляду на те, що вказаний договір укладений після розірвання шлюбу між сторонами. 
Суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача частини заборгованості за комунальні послуги, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження погашення зазначеної заборгованості.
Також вважав обґрунтованою відмову у задоволенні вимог в частині поділу рухомого майна, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів придбання вказаного майна в період перебування у шлюбі, його наявності та вартості, що позбавило суд можливості встановити ці обставини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чайка О. В., просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спільний житловий будинок, придбаний сторонами під час шлюбу та зареєстрований за відповідачкою, знесений, натомість збудовано новий будинок, на який правовстановлюючі документи не виготовлено. Отже, неможливо визнати спільною сумісною власністю спірний будинок та визнати за сторонами право власності за кожним по 1/2 частці будинку, який є самочинним будівництвом, відповідно неможливо поділити між сторонами й земельну ділянку під ним.
ОСОБА_2 зазначає, що  при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а зазначеного факту позивач не довів належними та допустимими доказами. 
Доводи інших учасників справи
У січні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив відмовити в її задоволенні, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чайка О. В., подала до Верховного Суду у вересні 2024 року.
Верховний Суд ухвалою від 10 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чайка О. В., та витребував цивільну справу з Рокитнянського районного суду Київської області.
У грудні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 14 листопада 2008 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28 травня 2021 року.
Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області Ганжою О. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1206, ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок, 1964 року забудови, з господарськими та побутовими спорудами, та земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 01 червня 2010 року, реєстраційний номер майна 23033758 (том 1, а. с. 18).
14 серпня 2020 року ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» уклали договір про споживчий кредит № 133_0893 у розмірі 100 000,00 грн на строк 60 місяців з терміном погашення не пізніше 13 серпня 2025 року, якщо інший строк або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору.
У пункті 5.3.13 цього договору зазначено, що позичальник одружений; договір укладений в інтересах сім`ї позичальника і одержане за цим договором буде використане на її потреби; дружина позичальника згодна з укладенням цього договору та підтверджує, що з його умовами ознайомлена, ніяких заперечень щодо його положень та укладення не має.
Відповідно до наданого представником АТ «Ощадбанк» розрахунку заборгованості станом на 24 травня 2021 року, загальна сума заборгованості за договором про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року  № 133_0893  становить 107 050,30 грн.
26 липня 2021 року ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» уклали кредитний договір № 500847805. Дата повернення кредиту - 27 липня 2024 року.
ОСОБА_1 надав копії квитанцій про сплату заборгованості за кредитом від 26 липня 2021 року, а саме від 26 серпня 2021 року на суму 2 600,00 грн, від 27 вересня 2021 року на суму 2 600,00 грн, від 08 листопада 2021 року на суму 1 600,00 грн, від 09 листопада 2021 року на суму 1 000,00 грн, від 22 грудня 2021 року на суму 500,00 грн, від 30 грудня 2021 року на суму 500,00 грн, від 14 січня 2022 року на суму 500,00 грн. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у  касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
На думку колегії суддів Верховного Суду, касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, що переглядається, з урахуванням  меж та доводів касаційної скарги, ОСОБА_2 не погоджується з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог про поділ між сторонами житлового будинку, земельної ділянки та боргових зобов`язань за договором споживчого кредиту від 14 серпня 2020 року № 133_0893, тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення переглядається лише у цій частині.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14?325цс18) та Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6?843цс17.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо ж кредит був отриманий одним з подружжя та кошти за ним витрачені у власних, не пов`язаних з інтересами сім`ї, цілях, таке кредитне зобов`язання не підлягає поділу. Тягар доведення у цьому випадку покладається на особу, що спростовує презумпцію належності такого зобов`язання до об`єктів спільної сумісної власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року справі № 638/18231/15-ц виснувала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 05 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області Ганжою О. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1206, ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок, 1964 року забудови, з господарськими та побутовими спорудами, та земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок зареєстровано Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 01 червня 2010 року, реєстраційний номер майна 23033758.
Апеляційний суд, встановивши, що спірний житловий будинок, 1964 року забудови, з господарськими та побутовими спорудами, та земельна ділянка, площею 0,10 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , набуті у власність ОСОБА_2 за час перебування сторін у шлюбі, враховуючи не спростовану відповідачкою презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, дійшов обґрунтованого висновку, що це майно відповідно до статей 60, 70 СК України належить сторонам на праві власності у рівних частках.
Також встановлено, що 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» уклали договір про споживчий кредит № 133_0893 у розмірі 100 000,00 грн на строк 60 місяців з терміном погашення не пізніше 13 серпня 2025 року, якщо інший строк або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору.
У пункті 5.3.13 цього договору зазначено, що позичальник одружений; договір укладений в інтересах сім`ї позичальника і одержане за цим договором буде використане на її потреби; дружина позичальника згодна з укладенням цього договору та підтверджує, що з його умовами ознайомлена, ніяких заперечень щодо його положень та укладення не має.
Відповідно до наданого представником АТ «Ощадбанк» розрахунку заборгованості станом на 24 травня 2021 року, загальна сума заборгованості за договором про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року  № 133_0893  становить 107 050,30 грн.
З огляду на викладене, а також враховуючи ненадання відповідачкою доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані за договором про споживчий кредит № 133_0893, укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 в період перебування сторін у шлюбі, витрачені позивачем не в інтересах сім`ї, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1  та ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність щодо погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 107 050,30 грн.
Отже, висновок апеляційного суду про поділ між сторонами у рівних частках боргових зобов`язань, які виникли на підставі договору про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року № 133_0893, відповідає встановленим фактичним обставинам справи та узгоджується з правовою позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, колегія суддів зазначає таке.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14?197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).
У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).
Заявниця у касаційній скарзі зазначає про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду про те, що не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.
Посилаючись на зазначені висновки,  ОСОБА_2 вважає, що не було підстав для визнання за сторонами права власності по 1/2 частці житлового будинку, 1964 року побудови, загальною площею 50,00 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами (сарай, гараж, погріб, огорожа), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки зазначений будинок після його придбання було знесено та побудовано новий, правовстановлюючі документи на який не виготовлено.
Колегія суддів вважає такі доводи заявниці безпідставними, оскільки спірний житловий будинок, 1964 року побудови, який є предметом поділу між сторонами, не є самочинним,  набутий у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу Київської області Ганжою О. П., зареєстрованого в реєстрі за № 1206. Право власності ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок зареєстровано Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 01 червня 2010 року, реєстраційний номер майна 23033758.
У матеріалах справи, що переглядається, наявна копія технічної документації на спірний будинок, виготовлена станом на 20 грудня 2010 року. Сторони зазначили про реєстрацію місця проживання у цьому будинку.
Обставин того, що зазначений житловий будинок класифікується як самочинний або що на спірній земельній ділянці, призначеній під індивідуальну житлову забудову, знесено спірний будинок та самочинно зведено інший, судами не встановлено, будь-яких доказів на підтвердження зазначених аргументів відповідачкою не надано.
Слід зазначити також, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування у подальшому конкретного об`єкта права власності.
За загальним правилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (наприклад, об`єкти нерухомості (стаття 181 ЦК України)), таке право припиняється з моменту внесення відповідним органом за заявою власника змін до державного реєстру.
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. Перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпним (постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012).
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 , яка є титульним власником спірного житлового будинку відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документів, які підтверджують знищення житлового будинку та припинення його існування як об`єкта цивільних правовідносин, суду не надала.
Отже, доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду під час вирішення позовної вимоги про поділ між сторонами нерухомого майна не підтвердилися.
У справі № 752/7501/18 розглядався спір про стягнення заборгованості за договором позики. Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, керувався тим, що апеляційний суд жодним чином не дослідив докази, подані ОСОБА_3 на підтвердження факту використання коштів не в інтересах сім`ї, а в інтересах приватного підприємства «Аякс МК» для виплати орендної плати пайовим членам приватного підприємства «Аякс МК», внесення фінансової допомоги та збільшення капіталу підприємства, що підтверджується платіжними дорученнями АТ КБ «ПриватБанк», платіжними відомостями з виплати заробітної плати працівникам приватного підприємства «Аякс МК» та платіжними відомостями з виплати орендної плати, а також не з`ясовано, чи надавала дружина позичальника у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
На відміну від справи № 752/7501/18, у справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 14 серпня 2020 року, тобто під час шлюбу з ОСОБА_2 , уклав з АТ «Державний ощадний банк України» договір про споживчий кредит, у пункті 5.3.13 якого зазначено, що позичальник одружений; договір укладений в інтересах сім`ї позичальника і одержане за цим договором буде використане на її потреби; дружина позичальника згодна з укладенням цього договору та підтверджує, що з його умовами ознайомлена, ніяких заперечень щодо його положень та укладення не має. Водночас, ОСОБА_2 , яка не визнавала належності зазначених боргових зобов`язань сторонам у рівних частках, не довела того, що кошти, отримані   ОСОБА_1 за цим договором, витрачені у власних, не пов`язаних з інтересами сім`ї, цілях.
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, який надав їм відповідну правову оцінку.
Висновки судів у цій справі з урахуванням встановлених фактичних обставин не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявницею у касаційній скарзі.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав дюдини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про поділ між сторонами нерухомого майна та боргових зобов`язань за договором про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року № 133_0893 залишити без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чайка Ольга Вікторівна, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 17 липня 2024 року  в частині вирішення позовних вимог про поділ між сторонами нерухомого майна та боргових зобов`язань за договором про споживчий кредит від 14 серпня 2020 року № 133_0893 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                             І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк