ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" серпня 2025 р.           Справа№ 920/485/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Мальченко А.О. 

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь»
на рішення          Господарського суду Сумської області
від                                05.05.2025 
у справі                   № 920/485/25 (суддя Д.В. Вдовенко)
за позовом               Керівника Окружної прокуратури міста Суми в інтересах держави в особі Сумської міської ради 
до                                     Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь»
про                           стягнення 169  178, 61 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року Керівник Окружної прокуратури міста Суми в інтересах держави в особі Сумської міської ради звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» про стягнення 169  178, 61 грн безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки кадастровий номер 5910136600:03:006:0065, за адресою: м. Суми, вул. Якова Щоголева (колишня Брянська), 1/19, без оформлення договору оренди, за період з 01.01.2023 до 31.12.2024. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період з 01.01.2023 по 31.12.2024 користувався земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташоване належне йому майно, без достатньої правової підстави та не сплачував за користування нею оренду плату у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти, у сумі 169  178, 61 грн, які відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати позивачу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви 

Рішенням Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» на користь Сумської міської ради 169  178, 61 грн. за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь»  на користь Сумської обласної прокуратури 2  422, 40 грн витрат по сплаті судового збору.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи стосовно того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» користувалося спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а відтак за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за орендне користування нею протягом 01.01.2023 по 31.12.2024, а тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів 

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у позові відмовити, мотивуючи свої вимоги тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «Аквамет» та ТОВ «Машдеталь» від 25.05.2021 був чинний договір оренди землі з попереднім власником, про що прямо зазначено в договорі, який долучено до матеріалів справи позивачем, а тому відсутнє безпідставне збереження коштів, а дане зобов`язання є зобов`язання з оренди землі, яке до ТОВ «Машдеталь» перейшло автоматично. 
Крім того, апелянт зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» здійснює діяльність на території міста Суми, яке розташоване у безпосередній близькості до державного кордону України з російською федерацією - в межах зони з підвищеним рівнем воєнних загроз, зокрема регулярних: ракетних обстрілів, застосування дронів-камікадзе, артилерійських ударів, терористичних загроз.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 витребувано з Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/485/25. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25 до надходження матеріалів справи з Господарського суду Сумської області.
26.05.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №920/485/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25 залишено без руху. Надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання даної ухвали.
03.06.2025 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (підсистему «Електронний суд») на виконання вимог ухвали суду від 26.05.2025 заявником усунуто недоліки апеляційної скарги, а саме: подано докази сплати судового збору (платіжна інструкція №829 від 28.05.2025).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25. Роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Клопотання, подані учасниками справи до суду апеляційної інстанції

До апеляційної скарги додано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копію наказу про зупинення виробництва на виробничій ділянці підприємства у зв`язку з надзвичайною ситуацією (форс-мажором) від 22.09.2024; копію акту ЗНС Сумського районного управління ДСНС України у Сумській області про пожежу від 21.09.2024; копію листа СБУ від 09.05.2025 №6/2019-в; копію Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.09.2024, як не подані з поважних причин не з вини відповідача, мотивуючи своє клопотання тим, що тільки під час підготовки апеляційної скарги з`явилася змога зібрати та долучити документи, які підтверджують обставини, що мають істотне значення для справи, зокрема лист Служби Безпеки України від 09.05.2025, який надійшов вже після винесення рішення у справі. Тому, відповідно до ст. 269 ГПК України, просить суд апеляційної інстанції прийняти докази та врахувати їх при винесенні рішення. 
Розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» про долучення доказів, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України  чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 3  статті 80 Господарського процесуального кодексу України  учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4 та 5  статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.
У свою чергу,  стаття 269 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз положень статей  80  та  269 Господарського процесуального кодексу України  свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
Отже, така обставина як відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку  статті 269 Господарського процесуального кодексу України  незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №916/3130/17).
Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц).
Відтак, суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку доказам під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, яких не існувало під час розгляду справи судом першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів клопотання, скаржник просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи в тому числі лист Служби Безпеки України від 09.05.2025, який на думку скаржника може спростувати позицію суду першої інстанції.
Водночас, оскільки на момент лист Служби Безпеки України від 09.05.2025 отриманий відповідачем пізніше ніж постановлене оскаржуване рішення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для долучення такого доказу на стадії апеляційного провадження, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що в цій частині заявленого клопотання слід відмовити.

Щодо долучення до матеріалів справи копії наказу про зупинення виробництва на виробничій ділянці підприємства у зв`язку з надзвичайною ситуацією (форс-мажором) від 22.09.2024, копії акту ЗНС Сумського районного управління ДСНС України у Сумській області про пожежу від 21.09.2024 та копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.09.2024, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частин 1-3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з частинами 1, 2 та 3  статті 80 Господарського процесуального кодексу України  учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Сумської області від 01.04.2025, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Вищевказану ухвалу отримано відповідачем 01.07.2025 о 18:35 год., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (ухвали суду від 01.04.2025) до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь».
Однак, відповідачем не було подано відзиву у встановлений судом строк.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
Згідно з частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Нормою статті 2 Господарського процесуального кодексу України до основних принципів (засад) господарського судочинства віднесено принцип диспозивтивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує, що заявлення клопотання, в тому числі, про залучення доказів, не кореспондується з автоматичним обов`язком суду задовольнити таке клопотання.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись із вище вказаним клопотанням про долучення доказів, позивач пропустив строк для їх подання, оскільки наказ про зупинення виробництва на виробничій ділянці підприємства у зв`язку з надзвичайною ситуацією (форс-мажором) від 22.09.2024, акт ЗНС Сумського районного управління ДСНС України у Сумській області про пожежу від 21.09.2024 та Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.09.2024, які відповідач просить залучити до матеріалів справи, існували на момент розгляду справи судом першої інстанції.
При цьому, позивачем не подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що клопотання слід залишити без розгляду.
Відтак, колегія суддів дійшла до висновку про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» не обґрунтовано неможливості подання даних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, крім того, не подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в заявленому клопотанні слід відмовити як необґрунтованому.
Крім того, слід зазначити, що хоча припинення підприємницької діяльності може вплинути на можливість використання ділянки, це не скасовує зобов`язання щодо сплати оренди, якщо це не передбачено договором або законом.  

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції 

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу на праві власності належить нерухоме майно (будинок ЗПУ і ЗРП під літ. А-М - 91% готовність) за адресою: Сумська обл., м. Суми, вулиця Брянська, будинок 1/19, право власності на нерухоме майно зареєстроване в реєстрі 25.05.2021 (підстава для державної реєстрації права власності - договір купівлі-продажу №844 від 25.05.2021).
Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 5910136600:03:006:0065 площею 0,8330 га, яка належить на праві власності Сумській міській раді (дата державної реєстрації права власності 03.07.2018, інформаційна довідка з Реєстру від 02.05.2025).
Земельна ділянка є сформованою, останній присвоєний кадастровий номер (дата державної реєстрації земельної ділянки 23.04.2018); категорія земель - Землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення - 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості (витяг з Державного земельного кадастру НВ-0002943622024 від 28.11.2024).
Договір оренди земельної ділянки між сторонами не укладений, докази оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою в матеріалах справи відсутні. 
Відповідно до листів Головного управління ДПС у Сумській області від 18.09.2024, від 12.02.2025 ТОВ «Машдеталь» протягом 2023-2024 років податкових декларацій з плати за землю не подавало, земельний податок або орендну плату не сплачувало. 
Листом від 20.02.2025 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради повідомив відповідача про розмір недоотриманих доходів за 2023-2024 роки, у зв`язку з не оформленням відповідачем права користування земельною ділянкою, та запропонував добровільно відшкодувати 169 178, 61 грн. Докази надання відповідачем відповіді на зазначений лист в матеріалах справи відсутні. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує на те, що протягом 2023-2024 років відповідач користувався земельною ділянкою кадастровий номер 5910136600:03:006:0065 без правовстановлюючих документів, тому, відповідно до положень статей 1212 - 1214 ЦК України, повинен відшкодувати Сумській міській раді всі доходи, які остання могла б одержати від оренди земельної ділянки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», якою визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). 
Згідно з частиною 3, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як вказує прокурор, інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як дійсного власника землі, а через неотримання коштів за користування земельною ділянкою місцевим бюджетом порушуються визначальні матеріальні потреби суспільства, територіальної громади м. Суми як носія єдиного джерела влади в Україні, тобто порушуються інтереси держави в цілому.
Разом з цим, повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками, відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, наділена саме Сумьска міська рада, яка за висновком прокурора і допустила порушення вимог закону, а саме у судовому порядку не вживає відповідних заходів та не здійснює захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та, як наслідок, інтересів держави.
Отже, в даному випадку відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, тому суд вважає, що прокурор діє як самостійний позивач і не здійснює представництво інтересів держави в особі будь-якого з державних органів, що виконують функції контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Разом з цим, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статті 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. 
З матеріалів справи вбачається, що Окружною прокуратурою м. Суми Сумській міській раді було спрямовано лист від 18.03.2025 з метою висвітлення виявлених прокурором порушень земельного законодавства, встановлення причин самостійного не вжиття заходів щодо захисту інтересів держави. 
При цьому, відповідно до листа-відповіді від 24.03.2025 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради повідомив прокуратуру, що не звертався до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, у зв`язку з обмеженням фінансування витрат на сплату судового збору. 
Разом з цим, листом від 25.03.2025 прокурор повідомив позивача про звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Сумської міської ради про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати.
Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.
За вказаних обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва прокурором інтересів держави в суді в даній справі в особі позивача.
Згідно зі статтею статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
За приписами статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. 
Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Тобто, незалежно від наявності вини, сам факт несплати за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
При цьому, суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які мали бути сплачені за звичайних умов землекористувачем.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212-1214 Цивільного кодексу України. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).
Як правильно встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка за адресою: Сумська обл., м. Суми, вулиця Брянська, будинок 1/19 площею 0,8330 га, на якій розташоване нерухоме майно відповідача, є сформованою, останній присвоєний кадастровий номер (дата державної реєстрації земельної ділянки 23.04.2018); категорія земель - Землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення - 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості.
При цьому, скаржник зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «Аквамет» та ТОВ «Машдеталь» від 25.05.2021 був чинний договір оренди землі з попереднім власником, про що прямо зазначено в договорі, який долучено до матеріалів справи позивачем, а тому відсутнє безпідставне збереження коштів, а дане зобов`язання є зобов`язання з оренди землі, яке до ТОВ «Машдеталь» перейшло автоматично. 
Разом з цим,  як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23.07.2018 між Сумською міською радою та ТОВ «Аквамет» було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065.
Відповідно до п. 3 зазначеного договору орендна плата на рік становить 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідно до п. 2.2 вказаного договору строк дії останнього (з урахуванням додаткових угод) - до 21.06.2021. Після закінчення терміну дії договору орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншим особами на поновлення договору оренди. Орендар, який має намір скористатися таким правом зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до його закінчення.
Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2021 ТОВ «Машдеталь» придбало у ТОВ «Аквамет» нежитлове приміщення, а саме - будинок ЗПУ і ЗРП під літ. А-М загальною площею 344,4 кв.м., що розташоване за адресою: місто Суми, вул. Брянська, 1/19 на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065 площею 0,8330 га.
25.05.2021 право приватної власності на вказане нежитлове приміщення зареєстроване за ТОВ «Машдеталь», що підтверджується витягом з Державного реєстру права власності на нерухоме майно.
Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
За положенням частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника.
Отже з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщене це майно у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщене, згідно з частиною 2 статті 120 ЗК України.
Тобто особа, яка набула права власності на це майно фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника.
При цьому, договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно, отже Договір не підлягає розірванню.
Таким чином, ТОВ «Машдеталь» набув прав орендаря вказаної земельної ділянки з 25.05.2021.
Також, статтею 33 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі.
До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору.
Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди.
У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Проте, ні ТОВ «Аквамет», ні ТОВ «Машдеталь» не зверталися до Сумської міської ради із заявою про продовження договору оренди від 23.07.2018, а відтак переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припинилося.
Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Таким чином, договір оренди земельної ділянки від 23.07.2018 було припинено 21.06.2021 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.
Крім того, відповідно до акту приймання-передачі від 25.08.2021 ТОВ «Аквамет» повернуло Сумській міській раді земельну ділянку з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065.
06.09.2021 державним реєстратором внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким припинено право оренди ТОВ «Аквамет» земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065.
Наразі, відомості щодо наявності між Сумською міською радою та ТОВ «Машдеталь» договору оренди земельної ділянки комунальної власності під нерухомим майном останнього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відсутні.
Разом з цим, листами від 28.11.2024 №06-01-16/1646, від 20.02.2025 №06.01-16/245 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради повідомляв ТОВ «Машдеталь» про необхідність належного оформлення користування вищевказаною земельною під належним йому нерухомим майном, а також пропонував добровільно сплатити розмір недоотриманих доходів за користування земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065.
Проте, відповідач так і не звернулося до Сумської міської ради з метою укладення договору оренди земельної ділянки під належним йому нерухомим майном та не сплатило недоотриманих доходів за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065.
Як вбачається з листа Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 28.02.2025 № 06.01-18/327-9, відповідач за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером 5910136600:03:006:0065, яка розташована за адресою: м. Суми, вул. Якова Щоголева (колишня - Брянська), 1/19 плати не здійснює.
Згідно з розрахунком позивача, за період з 01.01.2023 до 31.12.2024 місцевий бюджет недоотримав 169 178, 61 грн орендної плати через не оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою. У розрахунку позивач врахував: нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за 2023 рік, що складає 5 498  033, 02 грн згідно з витягом з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 27.11.2023; нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за 2024 рік, що складає 5 780 540, 65 грн згідно з витягом з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 09.10.2024; розмір відсотку від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виходячи з цільового призначення земельної ділянки (відповідно до рішення Сумської міської ради від 14.07.2022 №3025-МР у 2023-2024 роках - 1,5%).
При цьому судом встановлено, що нарахована позивачем сума безпідставно збережених коштів у розмірі 169 178, 61 грн є арифметично правильною. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» на користь Сумської міської ради 169 178, 61 грн за користування земельною ділянкою кадастровий номер 5910136600:03:006:0065 без правовстановлюючих документів за період з 01.01.2023 до 31.12.2024.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Машдеталь» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Сумської області від 05.05.2025 у справі №920/485/25 залишити без змін. 
Матеріали справи №920/485/25 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.О. Мальченко