ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/13129/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи (за первісним позовом):
позивача -  акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Луньо І.В. - адвоката Рибкіної Н.В. (довіреність від 27.06.2025 № б/н),
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані" - адвоката Пірус Л.О. (ордер АІ № 1935930 від 30.06.2025),
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Луньо І.В. (далі - Банк)
на рішення Господарського суду Харківської області від 17.03.2025 (суддя Рильова  В.В.) та
постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 (головуючий суддя: Попков Д.О., судді: Стойка О.В. і Медуниця О.Є.) та
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані" (далі - Товариство)
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 (головуючий суддя: Попков Д.О., судді: Стойка О.В. і Медуниця О.Є.)
у справі № 910/13129/24
за позовом Банку
до Товариства
про стягнення 582 575,04 грн та
за зустрічним позовом Товариства
до Банку
про стягнення 498 192,80 грн та зобов`язання вчинення певних дій.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 14.08.2025 № 32.2-01/1854 у зв`язку із відпусткою судді Власова Ю.Л., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/13129/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М. і  Колос І.Б.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 01.09.2025 № 32.2-01/2086 у зв`язку із відпусткою судді Бенедисюка І.М., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/13129/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і  Колос І.Б.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Банк звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства про стягнення заборгованості у розмірі 582 575,04 грн.
Позов мотивовано тим, що Банк сплатив у повному обсязі за договором оренди від 27.05.2019 № А73/Х-1 (далі - Договір) гарантійний платіж, орендну плату з експлуатаційними та популяризацією за повні місяці лютого та березня 2022 року, однак фактично не міг використовувати орендоване приміщення з 23.02.2022 через обставини, за які він не відповідає, а саме активні бойові дії на території Харківської територіальної громади. Звернення Банку до Товариства про повернення сплачених коштів залишено останнім без відповіді та задоволення, а тому вони підлягають стягненню в судовому порядку.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 матеріали справи №  910/13129/24 передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області.
Товариство звернулося до Господарського суду Харківської області із зустрічним позовом до Банку про:
-  зобов`язання Банку вчинити дії, а саме виконати зобов`язання за Договором - привести приміщення до стану, в якому було отримано - здійснити звільнення приміщення від свого майна - вивіски, внутрішніх перегородок, підвісної стелі, внутрішніх систем електропостачання та повернути з тимчасового користування приміщення секції А73 за актом повернення у відповідності до вимог Договору;
-  стягнення з Банку на користь Товариства неустойку в розмірі 498 192,80 грн.
Зустрічний позов мотивовано тим, що попри закінчення строку оренди за Договором та самого Договору 31.05.2022, Банк до цього часу не повернув приміщення Товариству, а стан приміщення не відповідає вимогам, які встановлені Договором для його повернення. У зв`язку з простроченням Банком свого обов`язку з повернення орендованого приміщення, Товариство на підставі пункту 29.2 Договору нарахувало Банку неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням (подвійний розмір орендної плати, експлуатаційних витрат та витрат на популяризацію) за кожен день прострочення з повернення приміщення, яка заявлена за червень 2022 року та складає 498 192,80 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.03.2025:
-  первісний позов Банку задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Банку суму передоплати орендної плати за лютий 2022 року у розмірі 40 414,92 грн; у інші частині первісного позову відмовлено;
-  зустрічний позов Товариства задоволено частково; зобов`язано Банк вчинити певні дії: виконати зобов`язання по Договору - привести приміщення до стану, в якому було отримано - здійснити звільнення приміщення від свого майна - вивіски, внутрішніх перегородок, підвісної стелі, внутрішніх систем електропостачання та повернути з тимчасового користування приміщення секції А73 за актом повернення; стягнуто з Банку на користь Товариства неустойку у розмірі 386 026,66 грн за період з 01.06.2022 по 30.06.2022; у іншій частині зустрічного позову відмовлено.
Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Товариством визнається заборгованість з повернення авансового платежу за лютий 2022 року з урахуванням актів від 28.02.2022, у відповідності до яких проведено перерахунок авансового платежу у  зв`язку з початком військової агресії Російської Федерації 24.02.2022, то сума переплачених авансових внесків за лютий 2022 року у розмірі 40 414,02 грн підлягає поверненню Банку. 
З приводу авансових внесків Банку за березень 2022 року місцевий господарський суд зазначив, що сторонами не здійснювались перерахунки сплати авансових платежів у цей період, при цьому складання актів наданих послуг умовами Договору не визначалось, матеріали справи таких доказів не містять. Водночас Банком не доведено неможливість використання орендованого приміщення у цей період, тоді як, матеріалами справи підтверджується зворотнє. За таких обставин відсутні підстави для повернення авансового платежу, сплаченого Банком за березень 2022 року у зв`язку з неможливість використання орендованого приміщення.
Місцевий господарський суд також відмовив у задоволені вимоги Банку щодо повернення гарантійного платежу, як необґрунтованій та непідтвердженій належними та допустимими доказами, оскільки приміщення орендарем орендодавцю повернуто не було.
У частині зустрічного позову суд першої інстанції виснував, що з моменту закінчення Договору питання щодо повернення спірного приміщення регулюється положеннями статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка прямо встановлює обов`язок орендаря негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. У спірних правовідносинах встановлено наявність прострочення орендарем виконання обов`язку щодо повернення майна з оренди. 
Враховуючи невиконання Банком зобов`язання щодо повернення орендованого приміщення після припинення Договору, у зв`язку із закінчення строку, на який його було укладено, неустойка повинна бути нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України, а не у відповідності до пункту 29.2 Договору, як помилково вважає Товариство. Здійснивши власний розрахунок неустойки суд дійшов висновку, що за період з 01.06.2022 по 30.06.2022 (1 місяць) вірним буде нарахування неустойки у розмірі 386 026,66 грн.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025:
-  рішення Господарського суду Харківської  області від 17.03.2025 скасовано в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з Банку на користь Товариства неустойки у розмірі 386 026,66 грн за період з 01.06.2022 по 30.06.2022 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволені цих вимог;
-  у іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 17.03.2025 залишено без змін;
-  викладено резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 17.03.2025 в новій редакції (з урахуванням часткового скасування рішення суду першої інстанції).
Суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення у спірних правовідносинах неустойки, оскільки Банк перебуває у процедурі ліквідації і нарахування та стягнення неустойки суперечить положенням спеціального законодавства, яке регулює ліквідацію банків. За висновком апеляційного суду, жодні нові грошові зобов`язання Банку не можуть виникати, за винятком тих, які прямо передбачені в межах ліквідаційної процедури. Таким чином, неустойка, яка нарахована після цієї дати, є незаконною, оскільки ґрунтується на загальній нормі ЦК України, яка не має переваги над нормами спеціального законодавства.
У іншій частині апеляційний суд погодився із висновками місцевого господарського суду.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову, Банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій:
-  обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої в статті 287 ГПК України, посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема частини шостої статті 762 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14.06.2022 у справі № 910/3536/21, від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18, від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17;
-  обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21.
Просить скасувати судові рішення в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким первісний позов в частині стягнення заборгованості у розмірі 542  160,12 грн задовольнити, а зустрічний позов в частині зобов`язання Банку вчинити дії з повернення орендованого приміщення залишити без задоволення.
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні неустойки, Товариство також звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема, статті 785 ЦК України,   частини четвертої статті 36 та частини другої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм саме у подібних правовідносинах.
Просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у стягненні неустойки та залишити в силі рішення суду першої інстанції про її стягнення.
Банк у відзиві на касаційну скаргу Товариства заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній Товариством частині, просить залишити її в цій частині без змін, а скаргу  - без задоволення.
Товариство у відзиві на касаційну скаргу Банку також заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній Банком частині, просить залишити їх в цій частині без змін, а скаргу - без задоволення. Відзив Товариства містить також попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу, яку скаржник очікує понести у суді касаційної інстанції, який складає 11  000 грн.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права в оскаржуваних частинах, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг Банку та Товариства з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.05.2019 Товариство (орендодавець) і акціонерне товариство "Сбербанк" (орендар; правонаступником якого є Банк) уклали Договір, за умовами якого:
-  орендодавець зобов`язується передати в оренду приміщення, яке знаходиться в торговому центрі, а орендар зобов`язується прийняти, оплатити орендну плату і повернути приміщення орендодавцю на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1);
-  приміщенням є частина будівлі, яка знаходиться на першому поверсі торгового центру, - секція № А73. Основні характеристики приміщення викладені в технічній специфікації приміщення (додаток Б до цього договору) (пункти 3.1, 3.3);
-  договір набуває чинності з моменту його укладення (підписання уповноваженими представниками сторін, та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін) та закінчується в останній день строку оренди. Закінчення чи дострокове припинення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, а також від відповідальності за порушення договору, якщо такі зобов`язання чи порушення виникли чи сталися під час дії договору (пункт 8.1);
-  строк оренди починає обчислюватися з дати підписання сторонами акта прийому-передачі приміщення та закінчується 31.05.2022 року включно. Після закінчення строку оренди, а також після розірвання, припинення, визнання недійсним договору, будь-яке користування приміщенням орендарем є неправомірним (пункт 8.4 у редакції додаткової угоди до Договору від 31.05.2021 та пункт 9.1);
-  орендар зобов`язаний оплачувати основну орендну плату в розмірі і в строки, які визначені у цьому договорі. У разі необхідності визначення розміру основної орендної плати за певну частину місяця або за певну кількість календарних днів, орендна ставка має бути розділена на кількість календарних днів у відповідному місяці і помножена на кількість календарних днів, за яку здійснюється оплата. Подальший розрахунок здійснюється відповідно до формули у пункті 10.2 договору. Основна орендна плата після розрахунку округлюється до двох знаків після коми. Нарахування основної орендної плати починається з дати початку і закінчується в день підписання акта повернення приміщення відповідно до пункту 42 цього договору (пункти 10.1, 10.4, 10.5);
-  якщо інше не передбачено цим договором, орендар зобов`язаний щомісячно авансом не пізніше 25 числа місяця, який передує оплачуваному місяцю, оплачувати орендодавцю експлуатаційні витрати (пункт 12.1);
-  якщо інше не передбачено цим договором, орендар зобов`язаний, щомісячно, авансом, не пізніше 25 (двадцять п`ятого) числа місяця, який передує оплачуваному місяцю, оплачувати орендодавцю витрати на популяризацію (пункт 13.1);
-  протягом 10 (десяти) календарних днів з дати укладення цього договору орендар зобов`язаний сплатити орендодавцеві гарантійний платіж. Гарантійним платежем слід розуміти платіж по забезпеченню виконання зобов`язань орендаря за цим договором, який сплачується орендодавцеві в розмірі основної орендної плати, експлуатаційних витрат та витрат на популяризацію за 2 місяці строку оренди і повертається орендарю на умовах визначених цим договором. Для цілей пункту 14.1 договору розмір гарантійного платежу складає 267 178,80 грн (двісті шістдесят сім тисяч сто сімдесят вісім гривень вісімдесят копійок), крім того ПДВ 20%, і складається із подвійної суми основної орендної плати, експлуатаційних витрат та витрат на популяризацію, встановлених договором для першого місяця строку оренди (пункти 14.1-14.3);
-  після закінчення строку оренди повернення гарантійного платежу здійснюється протягом 2 (двох) місяців після отримання відповідної письмової вимоги орендаря із зазначенням реквізитів орендаря (в тому числі банківських) та суми але, у будь-якому випадку, не раніше ніж протягом 2 (двох) місяців після закінчення строку оренди, за умови, що приміщення було повернуто орендарем орендодавцю згідно з положеннями цього Договору та після розгляду можливих зустрічних вимог орендодавця (пункт 14.7);
-  доступ в торговий центр і приміщення персоналу орендаря, підрядних організацій орендаря і відвідувачів в інший час, окрім робочого часу, вимагає попереднього узгодження з орендодавцем. Таке узгодження здійснюється у формі письмового повідомлення орендарем, що заздалегідь затверджується орендодавцем, в якому зазначаються особи або групи осіб, відносно яких орендар просить дозволити доступ в торговий центр і приміщення, часові проміжки, мету доступу. Вказане в пункті 27.1 договору узгодження орендодавця не обов`язкове для випадків, коли необхідність доступу працівників або представників орендаря обумовлена наявністю надзвичайних обставин або подій, що вимагають їх негайного усунення. До таких обставин та подій відносяться аварії або збої систем забезпечення торгового центру усередині приміщення або в безпосередній близькості від нього, якщо їх наслідки можуть спричинити загибель або псування майна орендаря, явну наявність неправомірного або злочинного посягання на майно орендаря, що знаходиться в приміщенні (пункти 27.1, 27.2);
-  якщо орендар займає приміщення після припинення дії договору, то до моменту повернення приміщення він зобов`язаний оплачувати неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням (подвійний розмір орендної плати, експлуатаційних витрат та витрат на популяризацію) за кожен день прострочення повернення приміщення орендодавцю, а також вносити інші платежі (в тому числі витрати на комунальні послуги) і відшкодувати всі збитки, понесені орендодавцем, включаючи збитки і штрафні санкції, які виплачуються орендодавцем в зв`язку з порушенням його зобов`язань з вини орендаря щодо приміщення перед третіми особами орендар зобов`язаний сплатити суми неустойки за Договором протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання вимоги орендодавця, якщо інший строк не вказаний у відповідній вимозі орендодавця (пункти 29.2, 30.2);
-  сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору у разі дії форс-мажорних обставин. Сторона, яка піддалася дії форс-мажорних обставин, не пізніше ніж на 10 (десятий) календарний день зобов`язана надіслати письмове повідомлення іншій стороні про факт, дату виникнення, очікувану тривалість та характер форс-мажорних обставин, суть впливу на сторону. Належним документальним підтвердженням інформації, яка міститься у повідомленні є відповідний документ Торгово-промислової палати України, який сторона, у якої виникли форс-мажорні обставини, зобов`язана надати іншій стороні не пізніше ніж на 30 (тридцятий) календарний день з моменту надіслання згаданого вище у цьому пункті повідомлення. У разі дії форс-мажорних обставин виконання зобов`язань за цим Договором припиняється на строк дії таких обставин (пункти 35.1, 35.3, 35.6);
-  договір припиняється, зокрема, після закінчення строку оренди. У разі припинення Договору, не припиняються і залишаються в силі ті умови і положення Договору, які стосуються наслідків його припинення, сплати заборгованостей, сум неустойки і збитків (пункти 41.1, 41.2); 
-  у разі припинення дії цього договору орендар звільняє приміщення та повертає його орендодавцю відповідно до положень пункту 42 цього Договору. З дня припинення цього договору, орендар втрачає право на користування приміщенням, включаючи проведення будь-якої господарської діяльності в приміщенні та залишення в приміщенні будь-якого майна (пункт 41.6);
-  у разі припинення договору орендар зобов`язаний звільнити приміщення від належного йому майна і повернути приміщення орендодавцю в останній день строку оренди. У разі залишення орендарем майна в приміщенні після припинення Договору, орендодавець має право не підписувати акт повернення приміщення (пункт 42.1);
-  безпосередньо перед закінченням строку оренди, орендар за свій рахунок: робить заміну втраченого, пошкодженого або знищеного майна орендодавця в приміщенні на нове, схожого типу і якості або, за вибором орендодавця, виплачує орендодавцю його відновлювальну вартість; виправляє всі пошкодження (недоліки) приміщення, в тому числі викликані демонтажем майна орендаря (пункт 42.2);
- за 3 (три) дні до звільнення приміщення (якщо інший строк не погоджений сторонами) орендар зобов`язаний за власний рахунок заклеїти вітринну частину приміщення самоклеючою плівкою або папером ВlueВаск (БлюБэк) для рекламно-оформлюючих робіт із зображенням, попередньо погодженим з орендодавцем, та в день звільнення приміщення передати орендодавцю всі ключі від приміщення. Така заклейка здійснюється орендарем не пізніше 10 (десятої) години 00 (нуль) хвилин та не раніше 22 (двадцять другої) години 00 (нуль) хвилин. У разі прострочення орендарем виконання зобов`язання щодо заклейки вітринної частини приміщення та/або заклейки вітринної частини приміщення із порушенням умов, що обумовлені сторонами в цьому пункті, орендар зобов`язаний сплатити орендодавцеві штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків основної орендної плати за перший місяць строку оренди. Крім того, орендодавець має право відшкодувати за рахунок гарантійного платежу всі свої витрати, пов`язані із порушенням орендарем своїх зобов`язань згідно цього пункту договору. Звільнення приміщення орендарем повинно відбуватися з дотриманням порядку передбаченого цим договором, Правилами торгового центру та іншими локальними нормативними актами, що діють на території торгового центру (пункт 42.3); 
-  повернення приміщення орендарем орендодавцю здійснюється на підставі акта повернення приміщення, який підписується сторонами. Орендар повинен повернути приміщення в тому стані, в якому він його отримав, з урахуванням нормального зносу, в тому числі передати всі невід`ємні поліпшення. (пункт 42.4);
-  до дати повернення приміщення з оренди (підписання Акту повернення Приміщення) орендар зобов`язаний підписати Протокол огляду приміщення, в якому зазначаються детальний опис та характеристики приміщення, а також технічний стан та показники устаткування та обладнання , що встановлені у приміщенні (підпункт 42.4.1 пункту 42.4);
-  якщо на момент повернення приміщення будуть виявленні його пошкодження або стан приміщення буде гіршим, між на момент передачі орендарю (з урахуванням нормального зносу), сторони після огляду приміщення зазначають виявлені недоліки (пошкодження) в Протоколі огляду приміщення. У разі відмови орендаря підписувати Протокол огляду приміщення, такий протокол може бути підписаний за участю представника орендаря інших приміщень Торгового центру чи будь-якої третьої особи і буде мати повну юридичну силу. У разі не усунення орендарем недоліків (пошкоджень) приміщення, зазначених у Протоколі огляду приміщення, орендодавець має право не підписувати Акт повернення приміщення (в цьому випадку застосовуються правила п. 29.2 Договору) до того моменту, коли орендар усуне виявлені недоліки (пошкодження) приміщення. Орендар зобов`язаний усунути виявлені недоліки (пошкодження) приміщення за власний рахунок не пізніше 2 (двох) календарних днів з дати складання Протоколу огляду приміщення, якщо інший строк не узгоджений сторонами (підпункт 42.4.2 пункту 42.4);
-  у випадку якщо орендар не усуне недоліки (пошкодження) приміщення, виявлені під час його огляду і зазначені в Протоколі огляду приміщення, після спливу 2 (двох) календарних днів з дати складання такого Протоколу, орендодавець вправі усунути такі пошкодження самостійно за рахунок орендаря (в тому числі за рахунок гарантійного платежу) (підпункт 42.4.3 пункту 42.4).
Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками.
У матеріалах справи міститься акт прийому-передачі приміщення до Договору від 19.06.2019, відповідно до якого приміщення, секція № А73, площею 70 кв. м, розташоване в будівлі торгово-розважального центру "Караван Megastore", передано в тимчасове платне користування (оренду).
Матеріалами справи підтверджується проведення Банком як орендарем наступних оплат за лютий 2022 року:
- згідно з рахунком на оплату від 15.01.2022 № 7901 Банком проведено оплату оренди приміщення за лютий 2022 року на суму 184 318,68 грн за платіжним дорученням №  995104 від 21.01.2022. Водночас, відповідно до акта надання послуг від 28.02.2022 № 1049 Товариством у лютому 2022 року надано послуги з оренди приміщення на суму 151  404,12 грн, що свідчить про наявність переплати за оренду у лютому 2022 року на суму 32 914,56 грн (184 318,68 грн - 151 404,12 грн);
-  згідно з рахунком на оплату від 15.01.2022 № 7900 Банком проведено оплату експлуатаційних витрат за лютий 2022 року на суму 36 208,20 грн за платіжним дорученням № 998259 від 21.01.2022. Водночас, відповідно до акта надання послуг від 28.02.2022 № 1048 Товариством у лютому 2022 року надано послуги з експлуатаційних витрат на суму 29 741,88 грн, що свідчить про наявність переплати за експлуатаційні витрати у лютому 2022 року на суму 6 466,32 грн (36 208,20 грн  - 29 741,88 грн);
-  згідно з рахунком на оплату від 15.01.2022 № 7899 Банком проведено оплату послуг популяризації за лютий 2022 року на суму 5 794,32 грн за платіжним дорученням № 998254 від 21.01.2022. Водночас, відповідно до акта надання послуг від 28.02.2022 № 1047 Товариством у лютому 2022 року надано послуги з популяризації на суму 4 760,28 грн, що свідчить про наявність переплати за послуги з популяризації у лютому 2022 року на суму 1 034,04 грн (5 794,32 грн - 4 760,28 грн).
Крім того, відповідно до акта надання послуг від 28.02.2022 № 2518 Товариством надані такі послуги за лютий 2022 року: компенсація витрат щодо споживання електроенергії, компенсація за обслуговування електромереж, компенсація вивезення ТПВ, компенсація послуг кондиціювання та опалення на суму 9 047,04 грн за рахунок гарантійного платежу.
Всі акти надання послуг підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.
Матеріалами справи підтверджується проведення Банком як орендарем наступних оплат за березень 2022 року:
-  згідно з рахунком на оплату від 15.02.2022 № 8884 Банком проведено передоплату оренди приміщення за березень 2022 року на суму 187 797,12 грн за платіжним дорученням № 2787571 від 23.02.2022;
-  згідно з рахунком на оплату від 15.02.2022 № 8882 Банком проведено передоплату послуги популяризації за березень 2022 року на суму 5 904,36 грн за платіжним дорученням № 2419100 від 16.02.2022;
-  згідно з рахунком на оплату від 15.02.2022 № 8883 Банком проведено передоплату експлуатаційних витрат за березень 2022 року на суму 36 891,12 грн за платіжним дорученням № 2419098 від 16.02.2022.
Сторонами не здійснювались перерахунки сплати авансових платежів за період березня 2022 року, при цьому складання  актів наданих послуг умовами Договору не визначалось, матеріали справи таких доказів не містять.
Листом від 25.04.2022 вих№ 102 Банк повідомив Товариство про розгляд питання щодо розірвання Договору, для чого необхідно станом на 01.05.2022 здійснити звірку розрахунків та провести необхідні дії щодо передачі приміщення. Крім того, Банк наголосив на тому, що з урахування воєнного стану, до моменту вивезення ним майна виникає необхідність тимчасово зберігання такого майна Банку в приміщенні орендодавця на безоплатній основі. При цьому, Банк у листі попередив, що будь-які спроби здійснення протиправних дій з самовільного переміщення майна з займаного приміщення або пошкодження та привласнення такого майна будуть розцінюватись як вчинення дій спрямованих проти інтересів держави Україна і про такі дії орендодавця з боку Банку буде невідкладно повідомлено компетентні правоохоронні органи. При цьому, доказів надіслання такого листа на адресу орендодавця матеріали справи не містять, проте під час розгляду справи Товариство проти отримання цього листа заперечень не надавало.
Листом від 13.09.2024 вих№ 2018 Банк повідомив Товариство, що ним 25.04.2022 направлено Товариству лист з вимогою розглянути питання проведення звірки взаємних розрахунків, розірвання Договору та складання акта повернення приміщення. Ця вимога була задоволена частково, оскільки згідно з електронним листом від 20.05.2024 уповноваженого співробітника Товариства Пушиної Світлани у відповідь на акт звірки взаємних розрахунків було узгоджено що станом на 14.05.2024 заборгованість Товариства на користь Банку складає 582 575,04 грн. На підставі зазначеного, Банк вимагав терміново сплатити заборгованість у сумі 582  575,04 грн та надати письмову відповідь на зазанчену вимогу у місячний строк з дня її одержання. Докази надіслання вимоги наявні в матеріалах справи.
Листом від 01.11.2024 вих.№01/01-11 Товариство направило відповідь на лист Банку від 13.09.2024 вих№ 2018 та вимогу про вчинення дій по поверненню приміщення, зазначивши таке. Щодо листа Банку від 25.04.2022 Товариство зазначило, що через активні бойові дії Товариством були виконанні вимоги частково через безпекову ситуацію. При цьому, орендодавцем визнається лише наявна заборгованість з повернення авансового платежу за лютий 2022 року з урахуванням актів від 28.02.2022. Товариство зазначило про те, що Пушина С.О. не має трудових відносин з ним та не є представником чи уповноваженою особою Товариства. Зазначило, що строк виконання зобов`язання з повернення гарантійного платежу не настав з огляду на те, що триває прострочення повернення приміщення з боку Банку. На підставі наведеного, Товариство вимагало привести приміщення А73 до первісного стану, підписати протокол огляду приміщення та повернути приміщення у відповідності до Договору. Докази надіслання цього листа наявні в матеріалах справи.
Членами комісії посадових осіб Товариства 05.11.2024 складено акт фіксації стану приміщення А73 (підписаним членами комісії та скліплений печаткою Товариства), яким встановлено, що приміщення не відповідає вимогам для його повернення, воно не приведено до стану, в якому орендар його отримав, не демонтовані внутрішні перегородки та конструкції, пристрої пожежної сигналізації, що встановлені орендарем, підвісна стеля та системи електропостачання (не демонтовані внутрішні електромережі), стан вітрини (не демонтована вивіска та присутні наліпки на склі). Приміщення не звільнено від майна орендаря, майно знаходиться в приміщенні. Приміщення зачинено на замок, що встановлений орендарем. Акт повернення приміщення А73 не може бути підписаний.
Водночас, за рішенням правління Національного банку України від 25.02.2022                      №  91-рш/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного Товариства "Міжнародний резервний банк" вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати Банк. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру ліквідації Банку строком на три роки з 25.02.2022 до 24.02.2025.
Не дійшовши згоди у позасудовому порядку, Банк і Товариство звернулися до суду відповідно з первісним та зустрічним позовами у цій справі, за наслідками розгляду яких суди попередніх інстанцій виходили з такого.
Щодо позовних вимог Банку до Товариства за первісним позовом.
Звертаючись із позовом у цій справі Банк просить суд стягнути з Товариства сплачені ним гарантійний платіж, орендну плату з експлуатаційними та популяризацією за місяці лютого та березня 2022 року з посиланням на обставини неможливості використання орендованого приміщення з 23.02.2022.
Часткове задоволення судами попередніх інстанцій первісного позову Банку до Товариства на суму 40 414,02 грн обумовлене тим, що орендодавцем визнається заборгованість з повернення авансового платежу за лютий 2022 року з урахуванням актів від 28.02.2022, у відповідності до яких проведено перерахунок авансового платежу у зв`язку з початком військової агресії Російської Федерації 24.02.2022. Сума переплачених авансових внесків за лютий 2022 року складається з переплаченої суми оренди, переплаченої суми експлуатаційних витрат та переплаченої суми за послуги з популяризації за лютий 2022 року, які підлягають поверненню Банку.
Висновки судів в цій частині вимог Банку за первісним позовом не оскаржується жодним зі скаржників, а тому не є предметом касаційного перегляду.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині стягнення заборгованості на суму 542 160,12 грн, суди попередніх інстанцій виходили з такого.
Судами з`ясовано, що сторонами не здійснювались перерахунки сплати авансових платежів за період березня 2022 року, при цьому складання актів наданих послуг умовами Договору не визначалось і матеріали справи таких доказів не містять.
За приписами норми частини шостої статті 672 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
З огляду на вимоги та заперечення сторін у цій частині позовних вимог за первісним позовом суди зазначили, що підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату наведена норма визначає об`єктивну неможливість орендаря використовувати передане в оренду майно через обставини, за які орендар не відповідає. При цьому, в законодавстві відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстави виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження. За таких обставин, ці факти мають підтверджуватись на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. Тобто, орендар повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.
Суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо (аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20).
На підтвердження обставини неможливості користування орендованим майном Банк послався на введення на території України воєнного стану з 24.02.2022 та на те, що на офіційному сайті ТРЦ "Караван" міститься новина адміністрації центру про те, що з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з ситуацією в Україні, ТРЦ "Караван" не працює. Крім того Банк зазначає, що відвідувачів та орендарів не допускали до приміщення всередину, зазначене створювало перешкоди представникам Банку у доступі до приміщення, у тому числі були тривалі складнощі з вивезенням вартісних основних засобів з орендованого приміщення.
Водночас, судами з`ясовано: 
-  відсутність доказів повної неможливості доступу до приміщення для орендаря у березні 2022 року (обмеження доступу відвідувачів ТРЦ не може ототожнюватися із обмеженням доступу для працівників Банку);
- наявність у приміщенні майна орендаря, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується самим Банком;
-  відсутність доказів щодо повного припинення використання приміщення (зокрема, часткове вивезення речей не є доказом повної неможливості користування).
За таких обставин суди виснували відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини шостої статті 762 ЦК України, оскільки Банк не довів наявності об`єктивної неможливості користування приміщенням, яка б виключала обов`язок з оплати орендної плати, експлуатаційних витрат та витрат на популяризацію у березні 2022 року.
Суди також зазначили, що за умовами пункту 14.7 Договору гарантійний платіж підлягає поверненню лише за умови належного виконання орендарем зобов`язань, зокрема, повернення приміщення орендодавцеві. Однак, станом на момент розгляду справи приміщення орендодавцеві повернуто не було, акт приймання-передачі сторонами не підписувався, листи про пропозицію повернення приміщення Банком до Товариства не надсилалися та звільнення приміщення від майна орендаря також не відбулося.
При цьому судами відхилено посилання Банку на наявність у спірних правовідносинах форс-мажорних обставин, оскільки пункт 35.4 Договору передбачає обов`язок сторони повідомити іншу сторону у письмовій формі про настання форс-мажору, чого Банк не зробив. Крім того, Банком не надано доказів належної сертифікації обставин непереборної сили згідно з чинним законодавством та умовами Договору.
На обґрунтування своєї позиції, апеляційний суд додатково послався на висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 14.02.2018 у справі №  926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №  917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, про те, що сам по собі сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
Натомість Банк не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає про:
- неправильне застосування судами частини шостої статті 762 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 14.06.2022 у справі № 910/3536/21, від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18, від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17, про те, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. При цьому звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо;
- необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №  917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21 про те, що сам по собі сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
У контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої в статті 287 ГПК України, зазначає, що судами попередніх інстанцій повністю проігноровано обставини, незалежні від волі Банку, через які останні не мав можливості використовувати об`єкт оренди за призначенням в березні 2022 року, зокрема, внаслідок військової агресії Російської Федерації Банк був позбавлений можливості користуватися орендованим приміщенням, через реальну загрозу життю та здоров`ю для працівників орендаря, пошкодження будівлі торгового центру.
У контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої в статті 287 ГПК України, зазначає, що вважає за необхідне відступити від висновків щодо наявності форс-мажорних обставин, оскільки ці висновки були зроблені Верховним Судом до 24.02.2022, тобто до введення в Україні воєнного стану. Банк звертав увагу судів на те, що 28.02.2022 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) видала загальний лист (Всім кого це стосується) №  2024/02.0-7.1, яким засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору.
На думку Банку зазначені ним обставини неможливості використання орендованого приміщення і є форс-мажорними обставинами, засвідченими листом ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1.
Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Однак, як з`ясовано судом касаційної інстанції, доводи Банку про неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 762 ЦК України, викладеного у постановах, які наводить скаржник, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, зокрема рішенням суду першої інстанції, яке містить пряме посилання на цей висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 910/14244/20, а також висновки суду щодо доводів Банку про неможливість користування майном з належним їх обґрунтуванням щодо прийняття/відхилення таких доводів.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами надано оцінку доводам Банку про неможливість користування орендованим майном та відхилено їх за недоведеністю належними та допустимими доказами за одночасного встановлення обставин протилежного.
Так, суд першої інстанції, із висновками якого погодився і апеляційний суд, зазначив, що:
-  є загальновідомими обставини введення в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який затверджений Верховною Радою України 24.02.2022 Законом № 2102-ІХ, і в подальшому воєнний стан продовжено та він є діючим на момент розгляду справи. Однак, ці обставини законодавчо не визначені як підстава для звільнення від сплати орендної плати за оренду майна приватної форми власності, тоді як сам факт введення воєнного стану не свідчить про безумовну неможливість використання Банком орендованого майна у розумінні частини шостої статті 762 ЦК України;
-  з сайту ТРЦ "Караван" https://kharkov.karavan.com.ua/novini/ у розділі новини зазначено: " 24 лютого у зв`язку з ситуацією в Україні ТРЦ "Караван" не працює. Про відкриття повідомимо додатково". Однак, ця інформація стосується відвідувачів ТРЦ "Караван", доказів щодо обмеження доступу до ТРЦ для орендарів та їх підрядників матеріали справи не містять, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього Банком не надано, тоді як Товариство заперечує зазначене. Отже, ТРЦ повідомляв на своєму сайті лише про неможливість доступу відвідувачів з 24.02.2022 та не зазначав жодних відомостей про обмеження в доступі орендарям;
-  як вбачається з матеріалів справи та підтверджується самим Банком, ним було надіслано листи 05.08.2022 вих№ 2246 та 08.08.2022 вих№ 2266. У цих листах Банком зазначено про поведення інвентаризації основних засобів Харківського відділення Банку № 8, їх часткове вивезення та вивезення особистих речей з відділення. Разом з цим, станом на 05.08.2022 та 08.08.2022 інформація на сайті ТРЦ "Караван" щодо того, що він закрит для відвідувачів не змінювалася, що ще раз підтверджує той факт, що в орендарів доступ до приміщення був наявний;
-  цільове призначення орендованого майна не обмежується лише виключно розміщення в ньому Банку, а включає також й інші організаційні дії для забезпечення вказаного процесу (розміщення необхідного майна орендаря, організація бухгалтерської, кадрової та іншої роботи ). Банком не надано до суду доказів того, що він був позбавлений можливості взагалі користуватися орендованим майном у зазначений ним період, зокрема: відсутність доступу до приміщень; відсутність його речей в орендованому приміщенні; відсутність будь-якого відвідування приміщення працівниками чи іншими особами позивача за первісним позовом; відсутність фактичного споживання комунальних послуг, тощо;
-  Банком не надано належних доказів наявності у спірних правовідносинах форс-мажорних обставин, а також дотримання положень пункту 35.4 Договору про повідомлення іншої сторони відносно їх наявності.
Отже, судами попередніх інстанцій враховано висновок Верховного Суду, викладений у постановах у постановах від 14.06.2022 у справі № 910/3536/21, від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18, від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17, про неврахування якого зазначає Банк в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, визначеної пунктом 1 частини другої в статті 287 ГПК України, щодо презюмції незмінності умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди та необхідності доведення орендарем зворотного, у тому числі з через дію непереборної сили тощо, та дослідження судом цих доводів та наданих на їх підтвердження доказів, що і було зроблено судами попередніх інстанцій у межах розгляду цієї справи.
Доводи скаржника в цій частині касаційної скарги фактичної зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою доводів Банку щодо неможливості користування майном та наданих на їх підтвердження доказів, а не неправильного застосування частини шостої статті 762 ЦК України в контексті зазначеного висновку.
Проте, Верховний Суд зазначає, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень в цій частині вбачається, що суди надали оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду господарського спору в цій частині, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки, встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
Водночас, колегія суддів не вбачає і підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, про необхідність якого (відступлення) стверджує Банку у касаційній скарзі, з огляду на таке.
У силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, відповідно до цих положень ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених ним постановах Верховного Суду, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин необхідності для відступлення.
Так, доводи скаржника про те, що висновок, від якого він просить відступити, був зроблений Верховним Судом до 24.02.2022, тобто до введення в Україні воєнного стану та до видання ТПП України листа від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, взагалі не можуть слугувати підставою для такого відступлення, оскільки такі обставини свідчать про неподібність правовідносин у наведених справах у порівнянні зі справою, яка розглядається.
Виходячи з доводів скаржника у цьому контексті, Верховний Суд зазначає, що лист ТПП України від 28.02.2022 №  2024/02.0-7.1, в якому ТПП України засвідчила, що військова агресія Російської Федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), адресований "Всім кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. 
Верховний Суд у постанові від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22 дійшов висновків про те, що цей лист ТПП України є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. При цьому, наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Отже, Верховний Суд послідовно дотримується цього висновку безвідносно до обставин виникнення спірних правовідносин до або вже після введення в Україні воєнного стану, що підтверджується як наведеною вище позицією у постанові від 15.06.2023 у справі №  910/8580/22, так і постановами Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №  910/9226/23, від 25.06.2024 у справі №  904/4103/23 та ін.
З огляду на викладене посилання Банку на загальний лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 за відсутності в матеріалах справи наданого ним суду сертифікату ТПП України про виникнення форс-мажорних обставин, який би стосувався саме укладеного між ним та Товариством Договору, а також інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин неможливості використання Банком орендованого приміщення або своєчасного виконання Банком своїх Договірних зобов`язань з його повернення внаслідок існування форс-мажорних обстави, є безпідставним, про що цілком обґрунтовано зазначили суди попередніх інстанцій.
Враховуючи наведене Верховний Суд вважає правомірним висновки судів попередніх інстанцій про те, що Банк не довів наявності у нього форс-мажорних обставин, які унеможливили використання ним орендованого приміщення або його своєчасне повернення Товариству як орендодавцю на виконання умов Договору.
При цьому, Верховний Суд зазначає про те, що, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, цей висновок був зроблений судами попередніх інстанцій не лише на підставі відсутності наданого Банком суду сертифікату ТПП України по Договору, а був зроблений за результатом оцінки судами сукупності встановлених обставин у справі та наявних у матеріалах справи доказів.
З огляду на наведене, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України також не знайшла свого підтвердження.
Інших мотивів або доводів щодо оскарження судових рішень у справі в частині відмови у стягненні заборгованості на суму 542 160,12 грн за первісним позовом, касаційна скарга Банку не містить.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Верховний Суд вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі Банку на рішення та постанову судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні заборгованості на суму 542  160,12 грн за первісним позовом, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу Банку в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в цій частині - без змін.
Щодо позовних вимог Товариства до Банку за зустрічним позовом.
Звертаючись із зустрічним позовом Товариство просить суд зобов`язати Банк вчинити дії з приведення приміщення до стану, в якому воно було отримано, та повернути його Товариству з підстав прострочення Банком свого обов`язку з повернення орендованого приміщення за наслідками припинення Договору, а також стягнути з останнього обумовлену Договором неустойку за таке порушення.
Суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку щодо наявності підстав для задоволення зустрічного позову в частині зобов`язання Банку вчинити дії з приведення приміщення до відповідного стану та його повернення.
Задоволення судами зустрічного позову в цій частині обумовлено доведеністю обставин прострочення Банком як орендарем свого обов`язку щодо повернення орендованого приміщення з оренди внаслідок припинення Договору 31.05.2022 у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений, і, як вже зазначалося, доводи касаційної скарги Банку цих висновків не спростовують та не впливають на них.
Оскільки відповідно до частини першої статті 785 ЦК України після припинення договору оренди орендар зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором, за висновками судів, саме на орендаря покладено обов`язок вчинити активні дії щодо повернення речі, зокрема звільнити приміщення від свого майна (вивіски, внутрішні перегородки, підвісної стелі, внутрішніх систем електропостачання тощо), привести його у відповідний стан, передбачений договором, та вивільнити об`єкт найму. Наявність або відсутність огляду приміщення з боку орендодавця, підписання відповідного акту чи протоколу не є передумовою для виконання цього обов`язку орендарем (відтермінування повернення). 
Касаційна скарга Банку щодо оскарження постанови апеляційного суду в цій частині зводиться до заперечення Банком обставин такого прострочення, що, утім, вже відхилено з огляду на недоведеність обставин неможливості використання орендованого приміщення та недоведеність настання форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах.
Водночас звертаючись із зустрічним позовом Товариство просило стягнути з Банку неустойку в розмірі 498 192,80 грн, нараховану на підставі пункту 29.2 Договору.
Суд першої інстанції ці позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнив частково, стягнувши 386 026,66 грн неустойки за період з 01.06.2022 по 30.06.2022, однак не на підставі пункту 29.2 Договору, як просило Товариство, а на підставі частини другої статті 785 ЦК України.
Місцевий господарський суд виснував, що з моменту закінчення Договору питання щодо повернення спірного приміщення регулюється положеннями статті 785 ЦК України, і, враховуючи невиконання Банком свого зобов`язання щодо повернення орендованого приміщення після припинення Договору, неустойка повинна бути нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України, а не у відповідності до пункту 29.2 Договору, як помилково вважає Товариство. 
Здійснивши власний розрахунок неустойки суд дійшов висновку, що за період з 01.06.2022 по 30.06.2022 (1 місяць) правильним є нарахування неустойки у розмірі 386  026,66 грн.
Апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції, зазначивши, що Банк перебуває у процедурі ліквідації і нарахування та стягнення неустойки суперечить положенням спеціального законодавства, яке регулює ліквідацію банків.
Так, відповідно до частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
У частини другій статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зазначено, що оплата витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації, у тому числі витрат Фонду, пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами), проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом. До таких витрат, зокрема, належать: 1) витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії та інформації про продаж майна (активів) банку; 2) витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку; 3) витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку; 4) витрати на проведення аудиту; 5) витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом для забезпечення здійснення покладених на Фонд повноважень; 6) витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку; 7) витрати Фонду, пов`язані з здійсненням тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку.
Наведені норми свідчать, що строк виконання всіх грошових зобов`язань настає з дня початку процедури ліквідації. Відповідно, таке грошове зобов`язання має існувати на момент початку процедури ліквідації банку. Жодних додаткових зобов`язань після початку процедури ліквідації, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, не виникає.
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
За висновком апеляційного суду, визначена судом першої інстанції належна до стягнення з Банку на користь Товариства неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України не належить до жодної з категорій витрат, дозволених для покриття в межах ліквідаційної процедури, перелік яких є вичерпним і встановлений частиною другою статті 52 зазначеного Закону. 
На думку суду апеляційної інстанції місцевий господарський суд неправомірно ототожнив неустойку з витратами, пов`язаними із збереженням чи утриманням майна Банку. Водночас така санкція за змістом частини другої статті 785 ЦК України є наслідком прострочення виконання зобов`язання з повернення чужого - орендованого майна, і не пов`язана із збереженням або утриманням активів Банку (нарахування такої неустойки законодавцем не узалежнено від обставини перебування майна орендаря у приміщенні орендодавця, яка (обставина) є лише доказом невиконання обов`язку з повернення приміщення, проте не створює зобов`язань між сторонами щодо зберігання майна Банку).
За висновком суду апеляційної інстанції, жодні нові грошові зобов`язання Банку не можуть виникати, за винятком тих, які прямо передбачені в межах ліквідаційної процедури. Таким чином, неустойка, яка нарахована після цієї дати, є незаконною, оскільки ґрунтується на загальній нормі ЦК України, яка не має переваги над нормами спеціального законодавства.
На підтвердження своєї позиції апеляційний суд, зокрема, послався на подібні висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 18.04.2024 у справі №  910/7235/23.
Не погоджуючись із висновками апеляційного суду в цій частині, Товариство у касаційній скарзі стверджує про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема, статті 785 ЦК України,  частини четвертої статті 36 та частини другої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм саме у подібних правовідносинах, а саме: стягнення з наймача (банківської установи), щодо якого здійснюється ліквідаційна процедура, неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення речі за частиною другою статті 785 ЦК України, яке використовується банком після прийняття рішення про ліквідацію.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). Водночас формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України щодо необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, скаржник у касаційній скарзі не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених ним норм права в контексті спірних правовідносин.
Верховний Суд також зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях скаржник має навести не особисті міркування щодо законності та обґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування якої саме норми права у подібних відносинах не був врахований судами попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи, від якого висновку необхідно відступити, з наведенням обґрунтування такої необхідності та/або який висновок сформувати (пункт 183 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21).
Зміст оскаржуваної постанови свідчить про те, що за висновком суду апеляційної інстанції, спірні правовідносини сторін регулюються нормами статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який у цьому випадку є спеціальним відносно положень ЦК України.
Суд апеляційної інстанції, звернувши увагу на обставини введення процедури ліквідації Банку, ураховуючи положення частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", дійшов висновку, що на Банк поширюються обмеження щодо задоволення майнових вимог, впроваджені цим Законом, а тому його вимоги не можуть бути задоволені поза межами ліквідаційної процедури Банку в окремому позовному провадженні.
У постанові від 18.04.2024 у справі № 910/7235/23, на висновки у які послався суд апеляційної інстанції, Верховний Суд, зокрема, вказав на те, що строк виконання усіх грошових зобов`язань банку настає з дня початку процедури його ліквідації. Відповідно, грошове зобов`язання має існувати на момент початку процедури ліквідації банку. Жодні додаткові зобов`язання після початку процедури ліквідації, крім витрат, що безпосередньо пов`язані із здійсненням ліквідаційної процедури, не виникають.
Згідно з частиною восьмою Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" законодавчі та інші нормативно правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 3 частини другої, частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками / кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Зазначені висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цілком правомірно враховано судом апеляційної інстанції у розгляді цього спору, попри відмінність підстав виникнення додаткових зобов`язань у процедурі ліквідації банківських установ у справі № 910/7235/23, та у цій справі, яка розглядається №  910/13129/24.
У вирішенні доводів касаційної скарги Верховний Суд з урахуванням наведених вище висновків та встановлених судами фактичних обставин справи (зокрема, прийняття правлінням Національного банку України рішення від 25.02.2022 № 91-рш/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного Товариства "Міжнародний резервний банк", а також початок з 25.02.2022 процедури ліквідації Банку виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), з урахуванням норм чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що у цій частині правовідносини сторін у цій справі не регулюються ЦК України, оскільки визначаються спеціальним законом - Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
У контексті обраної скаржником підстави касаційного оскарження Верховний Суд констатує, що скаржник в касаційній скарзі лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. 
Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності їх переоцінки судом касаційної інстанції, з посиланням на висновки Північного апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 03.08.2023 у справі № 920/1042/22, у спорі зі схожими правовідносинами, зокрема до необхідності кваліфікації неустойки у якості витрат, пов`язаними із збереженням чи утриманням майна Банку, що було з належним мотивуванням відхилено апеляційним судом, оскільки за змістом частини другої статті 785 ЦК України така санкція (неустойка) є наслідком прострочення виконання зобов`язання з повернення чужого орендованого майна, і не пов`язана із збереженням або утриманням активів банку (нарахування такої неустойки законодавцем не узалежнено від обставини перебування майна орендаря у приміщенні орендодавця, яка (обставина) є лише доказом невиконання обов`язку з повернення приміщення, проте не створює зобов`язань між сторонами щодо зберігання майна Банку).
З огляду на наведене, зазначена Товариством підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави.
Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі Товариства доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд повторно акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Водночас, незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
За таких обставин, перевіривши в оскаржуваних частинах застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційних скаргах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарг та про відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваних як Банком, так і Товариством частинах.
Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзивах Товариства і Банку на касаційній скарги один одного, в тій частині, яка узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах і приймає письмові, усні пояснення в тій мірі, в якій вони узгоджуються з мотивуванням цієї постанови.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції Верховний Суд вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі Банку на постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення зустрічного позову, а також у касаційній скарзі Товариства на постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, також не підтвердилися та не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, а тому касаційні скарги Банку та Товариства в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову в цих частинах - без змін.
Отже, звертаючись із касаційними скаргами, Банк і Товариство не спростували висновків судів попередніх інстанцій у кожній з оскаржуваних ними частинах судових рішень та не довели неправильного застосування судами норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для їх скасування в цих частинах, у зв`язку з чим касаційні скарги обох скаржників підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення в оскаржуваних ними частинах - без змін.
У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення в оскаржуваних частинах, суд покладає на скаржників їх витрати зі сплати судового збору за подання касаційних скарг.
Керуючись статтею 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Луньо І.В. і товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 17.03.2025 (в оскаржуваній частині) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 зі справи № 910/13129/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              І. Булгакова

Суддя                                                                                                     Ю. Власов

Суддя                                                                                                       І. Колос