ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 серпня 2025 року
м. Харків
справа № 612/102/24
провадження № 22-ц/818/3956/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Кружиліної О.А., Мальованого Ю.М., 
розглянувши у порядку ст.369ЦПК України в м.Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1  про витребування земельної ділянки, третя особа:  ОСОБА_2 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Свистуна Андрія Володимировича на рішення Близнюківського району суду Харківської області від 02 червня 2025 року, під головуванням судді Лобановської С.М.,-
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просило витребувати у відповідача земельну ділянку з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 у власність держави, шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником – державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області – права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371.
Рішенням Близнюківського району суду Харківської області від 02 червня 2025 року позов Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задоволено частково. Витребувано земельну ділянку з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 з незаконного володіння  ОСОБА_1 у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Свистун Андрій Володимирович просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання розподілу судових витрат.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Наголошує, що на момент укладення договору купівлі продажу земельної ділянки підстав вважати, що ОСОБА_2 набув право на земельну ділянку не за законом не було. Саме посадові особи Держгеокадастру не виконали покладені на них обов`язки та допустили повторне надання у приватну власність фізичній особі земельної ділянки.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, судове рішення залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з метою відновлення порушеного права держави на земельні ділянки суд вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 має бути повернута із незаконного чужого володіння у власність держави, а тому позов підлягає частковому задоволенню.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_2 від 23.05.2019 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 4755-СГ від 04.06.2019 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано гр. ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується відповідним наказом та заявою ОСОБА_2 
05.08.2019 року за заявою ОСОБА_2 наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 6600-СГ від 05.08.2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розташованої за межами населених пунктів на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2,000 га (кадастровий номер 6320681500:01:000:0371), що підтверджується відповідним наказом, заявою ОСОБА_2 , Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6310770542019 від 19.07.2019 року.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 353888805 від 10.11.2023 року вбачається, що по земельній ділянці з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 зареєстровано 16.10.2019 року право власності за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу № 843 від 16.10.2019 року.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 353894301 від 10.11.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 попередньо вже було реалізовано своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 21.12.2018 року № 2-17502/15-18-СГ, яким надано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 0525681300:02:003:1320, площею 2,000 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0525681300:02:003:1320 за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області Гаєвською Валентиною Петрівною 04.01.2019 року, номер відомостей про речове право: 29796857, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1739257705256.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25.03.2021 року № 757/15438/21-к, надано дозвіл слідчим групи слідчих на проведення обшуку у нежитловому приміщенні за місцем розташування ГУ Держгеокадастру у Харківській області з метою виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення доказів.
ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку площею 2,000 га (кадастровий номер 6320681500:01:000:0371) із земель державної власності незаконно, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 6600-СГ від 05 серпня 2019 року, який прийнятий із порушенням вимог статей 116, 121 ЗК України.
На підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2019 року ОСОБА_2 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , якому вказана земельна ділянка на даний час належить на праві власності.
Звертаючись до суду із позовом, позивач наголошував, що на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року у справі № 757/15438/21-к Головному управлінню стало відомо про наявність порушеного права держави у зв`язку з подвійною приватизацією громадянами земельних ділянок та порушення норм статей 116, 121 Земельного кодексу України (далі - ЗКУ). 29 липня 2019 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_2 у якій викладено прохання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 для оформлення права власності для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області та передати їй зазначену земельну ділянку у власність. При цьому, заявником вказано, що право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України, ним не використано. Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області після розгляду заяви від б/д прийнято наказ від 05.08.2019 № 6600-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 площею 2,000 га, яка розташована на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Костюченко Оксаною Олександрівною 15.08.2019 року, номер відомостей про речове право: 32905092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1898354263206. При цьому, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у подальшому, земельну ділянку з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 було відчужено за договором купівлі-продажу, серія та номер: 843, виданого 16.10.2019 року на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 33692806. На сьогоднішній день було встановлено, що ОСОБА_2 , попередньо вже було реалізовано своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 21.12.2018 року № 2-17502/15-18-СГ, яким було надано йому у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 0525681300:02:003:1320 площею 2.0000 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Великокісницької сільської ради Ямпільського району Вінницької області. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0525681300:02:003:1320 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області Гаєвською Валентиною Петрівною 04.01.2019 року, номер відомостей про речове право: 29796857, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1739257705256. Таким чином, ОСОБА_2 було двічі отримано земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, що становить порушення статей 116 та 121 Земельного кодексу України. Враховуючи викладене та з метою відновлення порушеного права держави на земельні ділянки Головне управління вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 6320681500:01:000:0371 має бути повернута із незаконного чужого володіння у власність держави.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Частинами першою, другою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.
Спірна земельна ділянка вибула із земель сільськогосподарського призначення державної власності внаслідок повторного використання ОСОБА_2 права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання.
Таким чином ОСОБА_2 було двічі отримано земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, що становить порушення статей 116 та 121 Земельного кодексу України.
Щодо вимоги про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 судова колегія зазначає наступне.
Згідно із ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна.
При цьому суд констатує, що, з врахуванням положення статті 204 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція правомірності правочину за певних умов, а саме: а) якщо недійсність правочину не встановлена законом; б) якщо правочин не визнаний судом недійсним.
Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.
За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.
Судом встановлено, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу, продавець, підтвердив належність йому на праві власності земельної ділянки, відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу, а також підтверджував достовірність поданих документів про право власності на відчужувану земельну ділянку. Відповідно, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності, на підтвердження чого під час підписання договору, ним було надано правовстановлюючі документи на земельну ділянку, а саме витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Покупець оглянув надані Продавцем документи, пересвідчився в належності земельної ділянки ОСОБА_2 . Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність відповідачу земельної ділянки, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно.
Тому підстав вважати, що ОСОБА_1 , який набув право власності на земельну ділянку за відплатним договором, не є добросовісним набувачем, колегія суддів не вбачає. 
Колегія суддів зазначає, що саме на Головне управління Держгеокадастру у Харківській області покладено обов`язок перевіряти наявність права особи на приватизацію землі та вживати заходів, які унеможливлять повторну приватизацію землі особою, яка вже використала таке своє право.
Передача Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області земельної ділянки особі, яка не мала на це право, без проведення належної перевірки, не свідчить про наявність підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про задоволення позову.
За таких обставин, судова колегія доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та витребування майна у добросовісного набувача на користь позивача.
Враховуючи вище викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції і відмови у задоволенні позову, слід змінити розподіл судових витрат.
Судом установлено, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатило судовий збір у розмірі 4 026,00 грн.
Отже з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн.
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Свистуна Андрія Володимировича- задовольнити.
Рішення Близнюківського району суду Харківської області від 02 червня 2025 року - скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог Головного управління Держгеокадастру у Харківській області - відмовити.
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на користь  ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 4026,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:                                                                                          О.В. Маміна
Судді:                                                                                                       О.А. Кружиліна
Ю.М. Мальований