КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9979/2025
Справа № 759/5585/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
04 липня 2025 року                                                                                                    
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Оніщука М.І., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Фінагеєвої І.В. в м. Київ 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Петровський квартал» про поділ майна подружжя,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
                                    
В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з даним позовом, просила здійснити поділ майнових прав, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - майнових прав на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_1 співінвестором (пайовиком) по договору № 15/С105В-4 від 16 червня 2017 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя майнові права на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , розділити майно шляхом виділення їй частки майнових прав. 
Посилалася на те, що 05 червня 2010 року уклала шлюб з відповідачем, розірваний рішенням суду від 12 січня 2022 року, від шлюбу мають двох спільних малолітніх дітей, які проживають з нею. В період проживання в шлюбі подружжям придбано за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 15 /С105В-4 від 16 червня 2017 року майнові права на квартиру за вказаною адресою, орієнтовна вартість спільного майна на даний час складає 330196,50 грн., яка буде уточнена на час розгляду позовної заяви.
На час звернення до суду будівництво зазначених квартир не завершено, будинки не введено в експлуатацію, але майнові права на них є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу в порядку, передбаченому законодавством. Сума договору 330196,50 грн. була внесена у встановлений договором строк в період перебування подружжя у шлюбі. Після розлучення вони з колишнім чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначених майнових прав на квартиру.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2025 року позов передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, а ухвалою суду від 17 березня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що до позовної заяви окремими документами було долучено клопотання про призначення судової експертизи та клопотання про витребування доказів у забудовника ТОВ «Петровський квартал», також посилання на нього є в переліку документів, доданих до позовної заяви в Електронному суді, але цей факт з незрозумілих причин судом не було помічено та зроблено висновок про відсутність документів, що підтверджують сплату судового збору та розрахунок на час подачі позовної заяви, а остаточна сума судового збору мала бути доплачена позивачем після проведення судової експертизи та визначення вартості спірного майна експертом. 
Вказувала на недодержання судом першої інстанції строків щодо постановлення ухвал та направлення їх сторонам у справі, оскільки ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року позов залишено без руху та надано десять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків. Ухвала суду від 24 травня 2024 року з незрозумілих причин надіслана стороні позивача лише 07 грудня 2024 року, тобто строк на усунення недоліків рахується з 07 грудня 2024 року, що підтверджується роздруківкою з Електронного суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року зобов`язано позивача визначити частку майна, яку позивач хоче визнати за собою та з урахуванням частки майна сплатити судовий збір за одну вимогу майнового характеру та надати до суду квитанцію про сплату.
Стороною позивача визначено, що у період перебування в шлюбі було придбано за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 15 /С105В-4 від 16 червня 2017 року майнові права на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовна вартість цього майна на даний час складає 330196,50 грн., як визначено в документах забудовника, і саме ця сума була сплачена. Тобто ОСОБА_1 належить частка від цього майна - 165098,25 грн. На виконання вказаної ухвали до суду надано квитанцію про доплату судового збору та вказано вимогу про відкриття провадження в справі та призначення її до розгляду.
Адвокатом Гайдай О.М. через систему «Електронний суд» 11 грудня 2024 року було подано заяву про усунення недоліків та доплату судового збору. Судом лише 17 березня 2025 року, після неодноразового звернення адвоката до суду щодо призначення справи до розгляду постановлено ухвалу про повернення позову позивачу. Тобто судом першої інстанції протягом дуже тривалого строку - 10 місяців вирішувалось питання щодо прийняття або неприйняття справи до розгляду і затягувався час. Цими діями суд затягував розгляд справи та позбавляв позивача можливості або подати до суду новий позов, або почати його розгляд. 
Вказувала, що суд має повноваження повернути позовну заяву, якщо виявлено недоліки, які перешкоджають відкриттю провадження в справі. Суд зобов`язаний повернути позовну заяву протягом п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку, наданого позивачу для усунення виявлених недоліків. В ухвалі про повернення позовної заяви зазначаються підстави повернення, і вона є офіційним документом, який підтверджує відмову у відкритті провадження через процесуальні порушення або недоліки. Ухвалу про повернення позовної заяви можна оскаржити в апеляційному порядку, що надає позивачу можливість виправити ситуацію, якщо він вважає, що рішення про повернення є помилковим або необґрунтованим. Незважаючи на повернення оригіналу позовної заяви, копія позову залишається в суді, що дозволяє суду зберегти запис про подачу заяви та всі деталі у разі подальших процедур. У разі, якщо ухвала про повернення позовної заяви буде скасована апеляційним судом і справу буде направлено для подальшого розгляду, суд першої інстанції не має права повторно повертати позовну заяву з тих самих підстав. Це гарантує, що позовна заява буде розглянута по суті після скасування попереднього рішення про повернення. Такий порядок забезпечує позивачу можливість повторного звернення до суду або апеляційного оскарження, а також допомагає уникнути зловживань та затягування судового процесу. Саме цей порядок було порушено судом першої інстанції.
Підсумовувала, що вимога суду першої інстанції щодо визначення вартості спірного майна саме позивачем при подачі позовної заяви та надання ще одного документу про сплату судового збору є неправомірною, а оскаржувана ухвала є вочевидь незаконною і такою, що порушує вимоги матеріального та процесуального права.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПКК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу ухвалою від 17 березня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що в установлений судом строк позивач не виправила недоліки позовної заяви, які викладені в ухвалі від 24 травня 2024 року.
Зокрема, судом вказано, що в даній справі було заявлено майнову вимогу про визнання права власності, щодо якої позивач повинна була спочатку визначити ціну позову та сплатити судовий збір у відповідному розмірі. Отже, позивач повинна була зазначити ціну позову, виходячи із дійсної ринкової вартості майна, та надати квитанцію про сплату судового збору на загальну суму, що відповідало заздалегідь встановленій оцінці майна, на яке позивач просила визнати право власності. Однак документальних підтверджень дійсної вартості спірного майна на час подання позовної заяви до суду не надано. Не зазначено також про те, що вказана в позові вартість майна, що підлягає поділу, визначена за погодженням між подружжям.
 
Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, враховуючи таке.
 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до Святошинського районного суду м. Києва в березні 2024 року. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року справу направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду м. Києва, справа надійшла до суду 01 травня 2024 року.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа ТОВ «Петровський квартал» про поділ майна подружжя залишена без руху.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату позивачем судового збору у встановлених порядку і розмірі. У вказаному позові об`єднано дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру. Позивачем надано квитанцію про сплату судового збору за дві вимоги немайнового характеру.
За таких обставин, позивачу необхідно визначити частку майна, яку позивач хоче визнати за собою, з урахуванням частки майна сплатити судовий збір за одну вимогу майнового характеру, та надати до суду оригінал квитанції про сплату судового збору.
Надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання до суду протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали позовної заяви.
 
На виконання вказаної ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» 11 грудня 2024 року направлено заяву про усунення недоліків, у якій зазначено, що у період перебування в шлюбі подружжям було придбано за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 15 /С105В-4 від 16 червня 2017 року майнові права на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовна вартість цього майна на даний час складає 330196,50 грн., тобто ОСОБА_1 належить частка від цього майна, що становить 165098,25 грн. Зазначено, що на виконання ухвали надається квитанція про доплату судового збору в розмірі 1650,99 грн. (а. с. 62 - 65).
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
Відповідно до ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Так, позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя мають майновий характер. У позовній заяві нею зазначено, що вартість спірного майна орієнтовно складає 330196,50 грн., що відповідає ціні договору купівлі-продажу майнових прав на цю квартиру. 
До позовної заяви долучено копію клопотання про призначення судової експертизи, в якому позивач зробила застереження, що не має можливості на момент подачі позову до суду додати актуальні письмові докази, що підтверджують вартість вказаного об`єкта нерухомості, оскільки документи на майно знаходяться у відповідача та доступу до них у позивача немає. Для визначення вартості квартири під час розгляду справи необхідно провести експертну оцінку відповідними спеціалістами зі спеціальними знаннями (а. с. 15 - 17). 
Крім того, до позову долучено клопотання про витребування доказів, у якому ОСОБА_1 просила витребувати у третьої особи ТОВ «Петровський квартал» документи щодо оформлення купівлі-продажу майнових прав права власності на квартиру (а. с. 18 - 19). 
 
Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 ухвалою від 24 травня 2024 року, суд першої інстанції не зазначив точну суму судового збору, яку необхідно доплатити.
 
У заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 вказано, що у період перебування в шлюбі подружжям було придбано за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 15 /С105В-4 від 16 червня 2017 року майнові права на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовна вартість цього майна на даний час складає 330196,50 грн., як визначено в документах забудовника, і саме ця сума була сплачена. Тобто ОСОБА_1 належить частка від цього майна - 165098,25 грн. На виконання вказаної ухвали до суду надано квитанцію про доплату судового збору та вказано вимогу про відкриття провадження в справі та призначення її до розгляду.
З урахуванням відомої вартості спірного майна, на яке претендує позивач, нею на виконання вимоги суду першої інстанції про сплату судового збору сплачено 1 відсоток ціни позову 1650,99 грн., тобто в межах розміру судового збору, визначених законом.
 
Апеляційний суд враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 09 вересня 2020 року в справі № 381/1425/19-ц, згідно якого у порушення вимог цивільного процесуального законодавства України суд не врахував, що якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України). Також Верховний Суд зауважив, що від правильного вирішення питання про розмір судового збору залежить у тому числі можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.
Суд першої інстанції не надав жодної оцінки клопотанням ОСОБА_1 , долученим до позову, щодо витребування у третьої особи доказів оформлення купівлі-продажу майнових прав права власності на квартиру та щодо призначення експертизи для визначення актуальної ринкової вартості спірного майна, оскільки повідомлена нею в позові вартість спірного майна визначена станом на 2017 рік і є орієнтовною.
 
Судом першої інстанції також не надано належної оцінки добросовісним процесуальним діям позивача щодо сплати судового збору, виходячи з наявної у позивача на час звернення до суду інформації про вартість спірного майна і зроблено передчасні та помилкові висновки про повернення позовної заяви.
 
Посилаючись в ухвалі про повернення позову на те, що позивачем не надано документальних підтверджень дійсної вартості спірного майна на час подання позовної заяви, суд першої інстанції залишив поза увагою, що такі підстави залишення позовної заяви без руху в ухвалі від 24 травня 2024 року судом не визначались, а отже позовну заяву визнано неподаною та повернуто з додаткових підстав, які ОСОБА_1 , не будучи про них повідомленою судом, не мала змоги усунути.
 
Крім того, ненадання позивачем документальних підтверджень дійсної вартості спірного майна на час подання позовної заяви взагалі не є підставою для залишення позовної заяви без руху, а отже і для її повернення, з урахуванням положень ст. 175 ЦПК України. Зазначаючи про такі обставини, суд першої інстанції вдався до оцінки доказів, що на стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі є недопустимим. 
 
Повертаючи позовну заяву з посиланням на необґрунтованість сплаченої позивачем суми судового збору, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
 
Таким чином, суд першої інстанції повинен був діяти відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» та відкрити провадження в справі з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
 
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
 
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
 
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
 
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
 
Крім того, апеляційний суд враховує та погоджується з обґрунтованими доводами апеляційної скарги, що  судом першої інстанції не дотримано вимоги щодо процесуальних строків, а саме п`ятиденного строку щодо постановлення ухвал та дводенного строку направлення їх копій учасникам справи.
 
Так. відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області про залишення позовної заяви без руху була постановлена 24 травня 2024 року, хоча справа надійшла до суду 01 травня 2024 року і була розподілена між суддями 02 травня 2024 року. Копію вказаної ухвали судом направлено на адресу позивача 19 липня 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 60), отримано позивачем 05 серпня 2024 року. Також копія ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року була направлена до електронного кабінету представника позивача 07 грудня 2024 року, згідно роздрукованого скріншоту електронного кабінету (а. с. 64).
Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області про повернення позовної заяви була постановлена лише 17 березня 2025 року.
Таким чином, питання про прийняття позовної заяви до розгляду або її повернення вирішувалось судом в загальному підсумку з 02 травня 2024 року по 17 березня 2025 року, тобто більше десяти місяців, що вочевидь не відповідає принципу розумного строку розгляду справи.
 
Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року про повернення позовної заяви позивачу не можна вважати належно мотивованою та такою, що постановлена із додержанням норм процесуального права.
 
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Судді :                                                                                                            Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Оніщук М.І.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.