КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/10477/2025
Справа № 754/15061/23
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
23 липня 2025 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Панченка О.М., ухвалене в м. Київ 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, 
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
                        
В жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Позов мотивувала тим, що 30 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, метою даного шлюбу було створення сім`ї, народження спільної дитини та подальше спільне проживання, позивач на той момент вже мала дитину від першого шлюбу, це її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, після розірвання її першого шлюбу, постійно проживає спільно з нею. 29 вересня 2017 року між сторонами було укладено шлюбний договір р/н 614, положення якого водночас, стосуються виключно майнових прав подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_3 в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, у подружжя народилась дитина. Згодом, через різне бачення шляхів вирішення сімейних питань, спільного життя у подружжя не склалося, разом вони не проживали з вересня 2020 р., спільного господарства не вели, у зв`язку з чим 17 серпня 2021 року відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, проти чого позивач тоді не заперечувала. При цьому, подаючи вищевказаний позов, відповідач не порушував питання визначення місця проживання дитини, натомість, сторони тоді домовились, що дитина проживатиме з відповідачем, і ОСОБА_1 матиме можливість відвідувати дитину безперешкодно. Змін до вищевказаного шлюбного договору сторонами не вносилось. Також, і будь-якого договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим, хто проживає окремо від дитини, договору про розмір аліментів на дитину тощо, сторонами не укладалось. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року шлюб розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року у справі 753/4981/22 було задоволено позов ОСОБА_4 і визначено місце проживання дитини з ним. Вищевказане рішення Дарницького районного суду міста Києва про визначення місця проживання дитини в апеляційному порядку ніким не оскаржувалось і набрало законної сили. Водночас, невдовзі після набрання вищевказаним рішенням суду законної сили, 21 листопада 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини, справа 753/14498/22 наразі перебуває на розгляді Дарницького районного суду міста Києва. 
Позивач переконана, що відповідач навмисно ввів в її оману щодо дійсних своїх намірів, заявлених у справі № 753/4981/22 про визначення місця проживання дитини, і що вказаний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав відносно дитини є нічим іншим, як намаганням відповідача штучно створити підстави, передбачені положеннями ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Далі, продовжуючи всіляко тиснути на ОСОБА_1 з метою спонукання її визнати його позовні вимоги у вищевказаній справі № 753/14498/22 щодо позбавлення батьківських прав відносно дитини, ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 08 вересня 2023 року Дарницьким районним судом міста Києва було задоволено заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, і видано судовий наказ у справі 754/12543/23. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2023 року у вищевказаній справі 754/12543/23 було відмовлено у задоволенні її заяви про зупинення виконання судового наказу. 
Вказувала, що питання місця проживання дитини свого часу вже було вирішене вищевказаним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі 753/4981/22, яке набрало законної сили. Водночас, вищенаведене є тією низкою доказів, які свідчать саме про зміну обставин, які мають значення для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини, і це є новою підставою для звернення іншого з батьків (тепер вже ОСОБА_1 ) з даним новим позовом про нове визначення місця проживання дитини.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року в позові відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не врахував її доводи про те, що позивач має дійсні наміри щодо проживання з дитиною, її особистого виховання; з урахуванням неприязних відносин, що склались між сторонами, позивач не має можливості відвідувати дитину за місцем її проживання у відповідача; той факт, що раніше рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року у справі № 753/4981/22 було визначено місце проживання дитини з відповідачем, є результатом сподівання позивача на доброчесність відповідача, оскільки тоді вона не заперечувала проти цього, і була переконана, що таке рішення не буде в подальшому підставою для будь-яких зловживань з його боку, однак невдовзі після набрання рішенням у справі № 753/4981/22 законної сили відповідач звернувся до суду з завідомо безпідставною позовною заявою про позбавлення її батьківських прав; позивач переконана, що відповідач тоді навмисно ввів її в оману щодо дійсних своїх намірів, заявлених у справі № 753/4981/22 про визначення місця проживання дитини, і що вказаний позов є нічим іншим, як намаганням відповідача штучно створити підстави, передбачені ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; як підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_3 разом з дитиною незаконно залишив територію України і з того часу мешкає з дитиною у Королівстві Іспанія, що додатково підтверджує його вищевказані наміри; позивач своєї нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини відповідачу не надавала, без наявності якої відповідач не мав права вивозити дитину.
Вказувала, що аналіз норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. 
У разі зміни обставин у відносинах між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. 
Проте необхідно надати до суду докази, які б свідчили, що відбулася така зміна обставин, що з`явилися підстави для звернення іншого з батьків із новим позовом про нове визначення місця проживання дитини.
Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 20 травня 2020 року в справі № 725/3024/17 про те, що підставами для звернення з новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки позивача, що полягає у невиконанні рішення суду, при цьому звернення з новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду.
Наводила положення Конвенції про права дитини 1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
Вказувала, що за практикою ЄСПЛ урахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу (справа «Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (справа «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» наголошувалось, що батьки мають рівні права в спорах про опіку, і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків.   
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло, від ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 надійшло пояснення, у якому відповідач вважав рішення суду законним, обґрунтованим і таким, що прийнято після дослідження всіх обставин справи.
Вказував, що питання відносно місця проживання дитини визначено рішенням Дарницького районного суду м. Києва в справі № 753/4981/22, і для звернення з позовом ОСОБА_1 повинна була навести відповідні аргументи, підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про те, що зміна місця проживання дитини обумовлена настанням істотних обставин, за яких зміна місця проживання дитини відповідала б її найкращим інтересам, про що позивачем самою зазначено в позові.
На погляд позивача, подача заяви про видачу судового наказу та позовної заяви про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 і є тими змінами, як дають право позивачу подати свій позов про визначення місця проживання дитини саме з нею. Інших доказів, які б дали можливість суду встановити факт, що визначення місця проживання дитини саме з нею буде відповідати в першу чергу інтересам дитини, суду не надано. Не надано також доказів, що проживання дитини з відповідачем не відповідає інтересам дитини, чи ставить життя та здоров`я дитини під загрозу, або що відповідач здійснює по відношенню до дитини протиправні дії.
Наголошував, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
Погоджувався з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які свідчать саме про зміну обставин на підтвердження необхідності повторного визначення місця проживання дитини з матір`ю з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з батьком в Королівстві Іспанія.
На підставі вищевикладеного просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
В судове засідання 23 липня 2025 року з`явився представник відповідача ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлена через свого представника ОСОБА_2 , якому направлено судову повістку-повідомлення до електронного кабінету.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення його участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. 
Разом із тим, 23 липня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 на відеоконференцзв`язок не вийшов, що відображено в протоколі судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування судового рішення, відтак відсутність сторони позивача під час розгляду її апеляційної скарги жодним чином не порушує її процесуальні права.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, неявка сторони позивача не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
 
Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала достатніх належних та допустимих доказів, які свідчать саме про зміну обставин на підтвердження необхідності повторного визначення місця проживання дитини з матір`ю з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з батьком в Королівстві Іспанія. Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з батьком в Королівстві Іспанія, бажання самої дитини, малолітній вік, соціальні зв`язки та психологічну прив`язаність, суд дійшов висновку про відсутності підстав для задоволення позову.
 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
 
Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2017 року і є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14 т. 1). Також ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 38 т. 1).
29 вересня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладався шлюбний договір, яким врегульовано майнові відносини між сторонами як подружжям, визначено майнові права та обов`язки подружжя, усі інші питання подружнього життя, які не пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства України, моральних засад суспільства та їхнього власного розуміння. Шлюбним договором не врегульовано особистих відносин між подружжям, а також особистих відносин між подружжям та їх майбутніми дітьми (а. с. 15 - 18 т. 1).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в справі № 753/16682/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 вересня 2017 року Печерським районним у м. Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 3125, розірвано (а. с. 19 т. 1).
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року в справі № 753/4981/22 позов задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22 - 23 т. 1).
Мотивуючи даний позов у справі № 753/4981/22, ОСОБА_3 посилався на те, що після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, якому постійно допомагає його мати ОСОБА_7 . Наразі, у квартирі за місцем реєстрації позивача та його сина робиться ремонт для покращення умов проживання, тому з грудня 2021 вони проживають у квартирі, що належить позивачу на праві власності за адресою: АДРЕСА_2 , яка повністю облаштована якнайкраще для належних умов проживання його сина. В свою чергу відповідач весь цей час опікувалась лише своїм сином від першого шлюбу, не приділяючи такої уваги ОСОБА_4 . У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України відповідач зі своїм старшим сином покинула територію України і наразі знаходиться у Польщі. З урахуванням небезпечної ситуації, що наразі склалась, позивач змушений був на певний час виїхати з сином в іншу область, для забезпечення його безпеки, здоров`я і спокою. Однак під час таких поїздок йому необхідно щоразу пояснювати представникам органів влади, чому з ним малолітня дитина без матері. Відтак, вказане рішення суду йому необхідне для належного підтвердження правомірності таких дій. Він має роботу, самостійний дохід та створив для дитини належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку. Посилався на те, що він може гарантувати стабільне проживання дитини, забезпечити йому почуття любові та безпеки, а тому визначення місця проживання дитини з ним буде відповідати найкращим інтересам дитини.
 
Під час розгляду справи № 753/4981/22 за позовом ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком матір`ю ОСОБА_1 подавалась до суду заява про повне визнання позову (а. с. 22 т. 1).
 
Згідно висновку Органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 серпня 2022 року, який надавався у справі № 753/4981/22 за позовом ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком, з позовної заяви та пояснень ОСОБА_3 встановлено, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 з 2017 року по листопад 2021 року. Після роз`їзду батьків малолітній ОСОБА_4 , 2020 року народження. залишився проживати з батьком за адресою АДРЕСА_2 , де відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 15 липня 2022 року, складеного працівником служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА, створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку малолітнього. Батько повідомив, що він самостійно виховує та утримує дитину, син постійно проживає з ним. Матір дитини ОСОБА_1 на даний час перебуває за межами України, з дитиною спілкується раз у місяць засобами відеозв`язку, кошти на утримання дитини не надає. ОСОБА_3 працює, житлом забезпечений, під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. 
Матір дитини ОСОБА_1 надала до служби заяву, у якій зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком. 
Виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів малолітньої дитини, керуючись ст. 19, 161 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 року № 866, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , 2020 року народження, з батьком ОСОБА_3 (а. с. 20 т. 1).
Задовольняючи позов рішенням від 29 серпня 2022 року, суд у справі № 753/4981/22 виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 безумовно визнала позов і таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і за внутрішнім переконанням суду відповідає інтересам дитини, яка залишається проживати у звичному для неї соціально-підтримуючому середовищі в умовах стабільності і безпеки, тому суд вбачав підстави для визначення місця проживання дитини з батьком - позивачем по справі.
 
В листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , 2020 року народження (а. с. 25 - 27 т. 1).
Позов у цій справі № 753/14498/22 мотивував тим, що відповідач з моменту народження дитини і до сьогодні не проявила батьківських почуттів відносно дитини, не забирала дитину з пологового будинку, не приймала жодної участі у її вихованні, він був змушений сам організовувати процес годування і виховання дитини. За весь час, з народження і до сьогодні ОСОБА_1 не цікавилася здоров`ям дитини, її забезпеченням, не проводила з нею час, не проявляла материнського піклування, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Пояснював, що така поведінка ОСОБА_1 може бути обумовлена тим, що вона не є біологічною матір`ю дитини, яка народжена за допомогою репродуктивних технологій, зокрема сурогатного материнства (а. с. 25 - 27 т. 1).
Висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 травня 2023 року визнано доцільним позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , 2020 року народження (а. с. 29 т. 1).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини. Матеріальне забезпечення та виховання дитини батьком, а також неможливість матері дитини належним чином виконувати батьківські обов`язки не може свідчити повною мірою про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. З метою захисту як найкращих інтересів дитини доцільним буде збереження її зв`язків із матір`ю та надання останній можливість вжити заходів щодо налагодження спілкування з дитиною. Позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ. Суди врахували, що як зазначала сама відповідач, вона самоусунулася на певний  період від виконання батьківських обов`язків, оскільки не мала для цього ані фізичної, ані матеріальної можливості, проте змінила своє відношення й нині у суді заявила спір про визначення місця проживання дитини з нею (а. с. 170 - 173 т. 1).
 
08 вересня 2023 року Деснянським районним судом м. Києва в справі № 754/12543/23 видано судовий наказ за заявою ОСОБА_3 , яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , 2020 року народження, в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 06 вересня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 33 т. 1).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року у справі № 754/12543/23 відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про зупинення виконання судового наказу до подання до суду заяви про перегляду за нововиявленими обставинами (а. с. 36 т. 1).
 
Згідно акту обстеження умов проживання, складеного представниками Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 16 травня 2024 року, проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , встановлено, що для виховання та розвитку дитини створено умови: у дитини окрема кімната, ліжко, стіл для навчання, комод для особистих речей. Зі слів матері, вона не бачила дитину протягом останніх півтора роки через перешкоди з боку батька дитини ОСОБА_3 . Надано висновок. що для дитини створені базові умови, необхідні для проживання, розвитку та відпочинку (а. с. 162 т. 1).
 
Листом Служби у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 вересня 2024 року повідомлено, що на адресу Служби 24 вересня 2024 року надійшла заява ОСОБА_3 , в якій зазначено, що через воєнні дії на території України та з метою безпеки малолітнього сина ОСОБА_4 він із сином на даний час мешкає у Королівстві Іспанія. Зважаючи на вказане, Служба не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для підготовки висновку до суду щодо розв`язання спору (а. с. 211 т. 1).
 
На підтвердження перебування ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 у Королівстві Іспанія останнім надано:
довідку державної податкової адміністрації Королівства Іспанія про підприємницьку діяльність ОСОБА_3 (паби спеціальних категорій, дата реєстрації 15 жовтня 2024 року), 
довідку зі школи раннього виховання дітей «Фем», м. Мадрид від 06 листопада 2024 року, згідно якої ОСОБА_8 зарахований на 2024 - 2025 навчальний рік до цієї школи раннього виховання дітей на другий курс 2-го циклу дошкільної освіти, адаптований як до школи, так і до однокласників та вчителів, щодня приходить одягнений і охайний, отримує відповідний догляд для дитини його віку, вранці приходить з дому щасливим,
копію договору оренди квартири у м. Мадрид на період з 03 січня 2024 року по 03 січня 2025 року, згідно якого орендарями вказані ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , 
податкову декларацію ОСОБА_3 ,
посвідки на проживання, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 05 березня 2024 року, з терміном дії по 04 березня 2025 року, вид посвідки на проживання - продовження терміну тимчасового перебування,
фотографії дитини вдома та в навчальному закладі разом з іншими дітьми та з батьком (а. с. 218 - 258 т. 1). 
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За правилом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
 
Згідно ст. 141 цього СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, що дублюється з ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
 
Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
 
У статті 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
 
Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
У § 54 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
 
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Згідно з частинами 1-2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України).
 
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Суди повинні з урахуванням обставин справи та бажання дитини, оцінити її найкращі інтереси, зокрема забезпечення стабільного, надійного середовища перебування, навчання та розвитку дитини.
 
При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги обставини, що мають істотне значення, але насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
 
Судом першої інстанції враховано, що Дарницьким районним судом м.Києва від 29 серпня 2022 року у справі №753/4981/22 визначено місце проживання дитини з батьком, дане рішення не оскаржувалось та станом на сьогодні набрало законної сили.
 
Зазначене рішення виконується, оскільки дитина фактично проживає з батьком, місце її проживання окремо від батька не змінювалося з моменту розірвання подружжям шлюбу в 2021 році та зміни ОСОБА_1 місця проживання окремо від ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 .
 
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства в України є обов`язковість судового рішення.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Частиною першою статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).
 
Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
 
Відтак, наявне остаточне судове рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 серпня 2022 року у справі №753/4981/22, яким визначено місце проживання дитини з батьком, що враховано судом першої інстанції, а також правові наслідки дії законної сили цього судового рішення, яке не втратило законну силу і не скасоване, тому не може бути піддано під сумнів.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові від 20 травня 2020 року в справі № 725/3024/17 (провадження № 61-37923св18).
 
Також, з акту обстежень умов проживання від 16 травня 2024 року судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом з іншим сином ОСОБА_5 , 2007 року народження, працівниками Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за слів матері зафіксовано, що остання не бачила дитину - ОСОБА_4 , 2020 року народження, впродовж останніх півтора-роки через перешкоди з боку батька дитини, ОСОБА_3 .
 
Судом першої інстанції досліджено пояснення Солом`янської Служби у справах дітей та сім`ї, надане у порядку статті 181 ЦПК України від 30 вересня 2024 року, у якому зазначено наступне. 24 вересня 2024 року на адресу Служби надійшла заява ОСОБА_3 , в якій зазначено, що через воєнні дії на території України та з метою безпеки малолітнього сина ОСОБА_4 , 2020 року народження, він із сином на даний час мешкає у Королівстві Іспанія. У зв`язку з цим Служба не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для підготовки висновку до суду щодо розв`язання спору.
 
Відповідно до п. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Зважаючи на вказане, судом першої інстанції було правомірно враховано правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19, згідно «яких передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. 
У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. 
Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. 
Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».
 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що у спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.
 
Суд першої інстанції врахував норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з батьком в Королівстві Іспанія, малолітній вік дитини, її соціальні зв`язки та психологічну прив`язаність.
 
За даних обставин, є обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що позивач не надала достатніх належних та допустимих доказів, які свідчать саме про зміну обставин на підтвердження необхідності повторного визначення місця проживання дитини з матір`ю з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з батьком в Королівстві Іспанія. 
 
Апеляційний суд погоджується з даними висновками, враховуючи що дитина, 2020 року народження, у разі визначення місця проживання з матір`ю буде відібрана від батька, з яким вона залишилась проживати після зміни матір`ю місця проживання з листопада 2021 року, що є значною частиною її усвідомленого життя, згідно віку та зрілості.
 
Враховуючи повну відсутність контактів матері з дитиною впродовж останніх півтора роки, про що зазначено у акті обстеження умов проживання від 16 травня 2024 року Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в зв`язку з чим дитина могла втратити психоемоційний зв`язок з матір`ю, визначення місця її проживання з матір`ю за даних обставин не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
 
Апеляційний суд враховує, що визначення судом місця проживання дитини з матір`ю в даному випадку призведе до розірвання сталих соціальних зв`язків, кардинальної зміни місця проживання та навчання, вилучення дитини зі звичного для неї соціально-підтримуючого середовища в умовах стабільності і безпеки.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що із відповідною заявою до органу опіки та піклування щодо визначення графіку і часу спілкування з дитиною або до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_1 не зверталася.
 
Враховуючи вищевикладене, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи ставлення сторін до дитини, участь кожного з них у її вихованні, більшу прихильність дитини до батька, який створив належні умови для виховання та розвитку дитини, яка має стійкі соціальні зв`язки за нинішнім місцем проживання, враховуючи наявність остаточного судового рішення, яким визначено місце проживання дитини з батьком, недоведення позивачем факту зміни обставин, що впливають на вирішення спору, з часу ухвалення судового рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, ненадання ОСОБА_1 доказів, які б спростовували висновок суду про доцільність місця проживання малолітнього сина разом з батьком, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову та відмову у його задоволенні.
 
Самі по собі наміри ОСОБА_1 проживати з дитиною та особисто виховувати її, про що зазначено у апеляційній скарзі, без доведення, що зміна місця проживання відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, не є підставою для задоволення позову, оскільки спрямоване лише на задоволення інтересів матері.
 
Доводи апеляційної скарги, що з урахуванням неприязних відносин, що склались між сторонами, позивач не має можливості відвідувати дитину за місцем її проживання у відповідача, не є підставою для задоволення позову, оскільки не стосується предмету позову, а підлягає вирішенню в межах спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини.
 
Доводи апеляційної скарги, що після набрання рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року у справі № 753/4981/22 законної сили відповідач звернувся до ОСОБА_1 із завідомо безпідставною позовною заявою про позбавлення її батьківських прав, не є самі по собі підставою для зміни місця проживання дитини та ініціювання перегляду остаточного судового рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 серпня 2022 року у справі №753/4981/22, яким визначено місце проживання дитини з батьком і яке не може піддаватися сумніву.
 
Доводи апеляційної скарги, що відповідач ввів ОСОБА_1 у оману щодо дійсності своїх намірів, заявлених у справі № 753/4981/22 про визначення місця проживання дитини, і що вказаний позов є нічим іншим, як намаганням відповідача штучно створити підстави, передбачені ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», і що додатково його наміри підтверджуються проживанням у Королівстві Іспанія, нічим не підтверджуються та відхиляються апеляційним судом як припущення.  
 
Апеляційний суд не приймає аргументи ОСОБА_1 , що вона своєї нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини відповідачу не надавала, а без наявності такої згоди відповідач не мав права вивозити дитину, оскільки дані обставини не відносяться до предмета позову і не є підставою для зміни місця проживання дитини.
 
Є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 20 травня 2020 року в справі № 725/3024/17 про те, що підставами для звернення з новим позовом про визначення (зміну) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки позивача, що полягає у невиконанні рішення суду, при цьому звернення з новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду.
Так, у справі № 725/3024/17 за позовом про визначення місця проживання дитини з батьком судами встановлено інші обставини, а саме, що попереднє рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю не виконане, оскільки батько (позивач у справі № 725/3024/17) протиправно утримує дитину у себе. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, за наявності незакінченого виконавчого провадження у справі про відібрання дитини та визначення місця її проживання, суди попередніх інстанцій не врахували стан виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Зміна обставин відбулась не внаслідок правомірної поведінки батька дитини, а в силу тривалого невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, щодо відібрання дитини та визначення її місця проживання з матір`ю.
 
Апеляційний суд звертає увагу на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року в справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), у якій зазначено, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
                        
Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.