КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                            
№22-ц/824/6783/2025                                                                                                
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
10 червня 2025 року                                                                     місто Київ
                                                                                             справа № 753/16915/23                          
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                   суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                 за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
             розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення,-
 
                                              В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила зобов`язати ОСОБА_1  усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй власністю за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 .
В обгрунтування вимог посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:937:0024, площею 0,0751 гата будинку, загальною площею 201,2 кв.м з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 , набутого в порядку звернення стягнення на іпотечне майно. 
Вказувала, що вонане має можливості користуватися своєю власністю, оскільки там проживає відповідач, який раніше був власником цього майна, на яке було звернуто стягнення в рахунок погашення його боргових зобов`язань, після чого майно перейшло у власність іншої особи, яка в рахунок виконання зобов`язань передала позивачу у власність відповідне майно. 
Вважає, що такі неправомірні дії відповідача перешкоджають їй реалізовувати своє право власності, проте вона як власник повинна нести тягар утримання майна. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною ОСОБА_3 власністю за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що право власності у ОСОБА_5 на земельну ділянку на, якій розташовано будинок за адресою: АДРЕСА_1 з'явилося після виконання заочного рішення по справі №753/15372/17 від 13 липня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованості по розписці (ВП НОМЕР_1).
Вказував, що станом на сьогодні ОСОБА_5 є особою, яка підробила розписку і підпис власника будинка та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з метою його заволодіння, а тому відбувається розгляд справи №753/15372/17 у суді апеляційної інстанції.
Зазначав, що 30 серпня 2019 року за позивачем на підставі договору іпотеки було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. 
Посилався на те, що з пояснень представників сторін та актів складених ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 17 листопада 2022 року та підписаних відповідачем вбачається, що останній проживає у будинку.
Вказував, що відповідач проживає у спірному будинку досить тривалий час із 2013 року, іншого житла на праві власності не має.
Зазначав, що враховуючи правову позицію ЄСПЛ та правові висновки Верховного Суду, відповідач має триваючі зв'язки з конкретним місцем проживання, а відтак проживаючи, досить тривалий час у будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою вважити будинок його житлом в розумінні статті 8 Конвенції.
25 лютого 2025 року від представника позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право власності відповідача на будинок було припинено у 2019 році, однак він відмовляється у добровільному порядку звільнити будинок та продовжує проживати в ньому без будь-якої правової підстави. Право позивача, як нового власника підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із належного їй на праві власності житлового будинку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно з частина 1, 2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно з статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2018 року заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/15372/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі  893700 грн. в рахунок стягнення заборгованості за договором позики від 17 березня 2017 року.
05 квітня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 13 липня 2018 року №753/15372/17, виданим Дарницьким районним судом м. Києва на виконання цього заочного рішення, передано стягувачу ОСОБА_5 житловий будинок загальною площею 201,2 кв.м з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:937:0024, загальною площею 0,0751 га, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
Відповідну різницю між вартістю майна, переданого ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу та сумою до стягнення за виконавчим листом було покладено на депозитний рахунок приватного виконавця в сумі 1 144 326,50 грн.
26 вересня 2019 року ОСОБА_1 видано довіреність щодо отримання грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку вказаного приватного виконавця. 
У судовому засіданні сторона відповідача не заперечувала обставини того, що представник ОСОБА_1 отримав різницю між вартістю майна, переданого ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу та сумою до стягнення за виконавчим листом у розмірі 1 144 326,50 грн.
10 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу видано свідоцтво про те, що ОСОБА_5 належить на праві власності житловий будинок загальною площею 201,2 кв.м з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:937:0024, загальною площею 0,0751 га, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
12 травня 2023 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 04 травня 2018 року залишено без задоволення.
12 липня 2019 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній в рахунок виконання грошових зобов`язань передав позивачу в іпотеку житловий будинок загальною площею 201,2 кв.м з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:937:0024, загальною площею 0,0751 га, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
30 серпня 2019 року за позивачем на підставі договору іпотеки було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 201,2 кв.м з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:937:0024, загальною площею 0,0751 га, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
З пояснень представників сторін та актів, складених ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 17 листопада 2022 року та підписаних відповідачем вбачається, що останній проживає у будинку.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У свою чергу права відповідача у справах про виселення захищені статтею 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження №14-64цс20).
Таким чином, враховуючи необхідність захисту прав власника майна шляхом виселення осіб з цього майна, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, слід завжди оцінювати пропорційність втручання.
Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується відповідачем,  позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, які вона набула на підставі договору іпотеки.
Тобто позивач отримала право власності на нерухоме майно на законних підставах.
З моменту відчуження відповідачем свого майна, позивач є вже другим власником. Незважаючи на те, що право власності відповідача було припинено ще у 2019 році, він відмовляється у добровільному порядку звільнити будинок та продовжує ним користуватися без будь-яких підстав.
Установивши, що позивач є одноособовим власником житлового будинку, у якому проживає відповідач без її згоди, чим створює позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні нею своїм будинком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення.
У цій справі виселення ОСОБА_1 із спірного житла відповідає пропорційності втручання в право на житло, в розумінні положень статті 8 Конвенції, адже неможливість позивача володіння, користування та розпорядження своїм будинком через проживання в ньому відповідача, необхідно розцінювати як порушення прав позивачки, як власника житлового приміщення, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Тобто, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Доводи апеляційної скарги відповідача, які зводяться до незгоди із набуттям позивачем права власності на житловий будинок та земельну ділянку, з посиланням на те, що ОСОБА_5 є особою, яка підробила розписку і підпис власника будинку та земельної ділянки з метою їх заволодінням, а в суді апеляційної інстанції розглядається справа №753/15372/17 про перегляд заочного рішення, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ані договір позики, ані договір іпотеки на час розгляду цієї справи не визнані недійсними та є чинними. Отже, станом на час розгляду цієї справи позивач є правомірним власником спірного житлового будинку та земельної ділянки.
Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.
 
Головуючий:
 
Судді: