П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/12077/24	
          Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.
                                                                                Дата і місце ухвалення 20.02.2025р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г., 
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, - 

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив визнати протиправними дії 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ), зокрема у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апелянт вказував на те, що він особисто звернувся до командира кулеметного взводу 4 стрілецького батальйону з рапортом про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ), який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду, що підтверджується відповідними медичним документами, які додані до позовної заяви. Згідно відповіді на рапорт щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 відповідно до Наказу Міністерства Оборони України від 10.04.2009 №170 необхідний акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
Апелянт посилався на те, що він не має можливості отримати зазначений акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із проходженням служби. 
В апеляційній скарзі зазначено, що ним був поданий військовій частині вичерпний пакет документів, який військовослужбовець зобов`язаний надати командуванню частини разом з рапортом на звільнення, перелік яких корелюється з правовою підставою для звільнення й вимогами Додатку № 19 до Інструкції № 170.
З огляду на зазначене позивач вважає, що ним були дотримані приписи чинного законодавства щодо порядку подачі по команді відповідних рапортів. В той же час, ОСОБА_1 надано більш, ніж вичерпний перелік документів, що підтверджується відповідними матеріалами справи, а єдиною причиною для відмови останньому в задоволення рапорту стала необхідність акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із проходженням служби, який позивач не може отримати через проходження служби.
З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду міста Миколаєва від 20 лютого 2025 року по справі №400/12077/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги ОСОБА_1 .
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного: 
Судом першої інстанції встановлено, що солдат ОСОБА_1  проходить військову службу по мобілізації на посаді навідника 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 4 стрілецького батальйону.
У 2024 році позивач подав по команді рапорт Командиру кулеметного взводу НОМЕР_2 стрілецького батальйону про звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. 
Дата і перелік документів, які додані до рапорту, в самому рапорті не зазначені.
У поданому позові ОСОБА_1 вказав, що згідно відповіді на рапорт військової частини НОМЕР_1 , для звільнення його з військової служби, відповідно до Наказу Міністерства Оборони України від 10.04.2009 №170, необхідний акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
У відзиві на позовну заяву від 06.01.2025 року відповідач підтвердив, що позивачеві було усно відмовлено в задоволені його рапорту у зв`язку з тим, що він не додав до рапорту акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
16.12.2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Баженов Д.В. засобами поштового зв`язку направив до ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву, датовану 14.12.2024 року, в якій, посилаючись на те, що згідно відповіді на рапорт щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 відповідно до Наказу Міністерства Оборони України від 10.04.2009 №170 необхідний акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, просив провести обстеження та надати відповідно до Наказу Міністерства Оборони України від 10.04.2009 №170 обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Посилаючись на неотримання станом на момент подачі позову, а саме, станом на 20.12.2024 року, відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач звернувся з даним адміністративним позовом про визнання протиправними дій 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Разом із позовною заявою, у підтвердження наявності підстав для звільнення його за пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач надав до суду: 
копію паспорта, виданого на ім`я ОСОБА_1 ; 
копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 18.02.1988 року серії НОМЕР_3 , відповідно до якого його батьками є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;
довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 523441 від 10.10.2024 року, згідно якої ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, інвалідність встановлена безстроково;
постанову ЛКК № 1859 від 20.11.2024 року, видану КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», згідно якої ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду; 
інформацію департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 14.11.2024 № 19.04-06/44919/2024, згідно якої за зареєстрованим місцем проживання позивача також зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (мати позивача).
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану від 26.11.2024 № 00048150407 зазначено, що зареєстрований 28.06.1991 Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був розірваний на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.11.2011 у справі № 2-4633/2011.
У рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.11.2011 у справі № 2-4633/2011 суд встановив, що сторони перебувають у шлюбі з 28.06.1991, від якого мають повнолітнього сина.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач до рапорту про звільнення не надав достатні докази на підтвердження того, що в його батька відсутні інші члени сім`ї першого або другого ступеня споріднення, а тому у відповідача були відсутні підстави для його звільнення з військової служби як за пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, слід зазначити наступне:
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII). 
Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 3 Закону № 2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №  2232-XII.
Згідно п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII, під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина сьома статті 26 Закону № 2232-XII).
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зі змінами та доповненнями (далі - Положення №  1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі. (пункт 1).
Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Пунктом 233 Положення № 1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
10.04.2009 року наказом Міністра оборони України № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція № 170, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, міститься перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Так, згідно п.п. 26 п. 5 Додатку № 19, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
-          документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
-          один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
-          один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
-          висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
За наслідком аналізу положень Закону № 2232-ХІІ, суд першої інстанції вірно зазначив, що військовослужбовець має право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ за наявності одночасно таких обставин:
1) один з його батьків чи батьків дружини (чоловіка), є особами з інвалідністю І чи ІІ групи, і вони потребують постійного догляду;
2) відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
За наявності вказаних обставин військова частина зобов`язана звільнити військовослужбовця з військової служби при подані ним відповідного рапорту. 
У відзиві на позов військова частина НОМЕР_1 вказувала на те, що надана позивачем у підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком, довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №523441 не містить відомостей про те, що батько позивача потребує постійного стороннього догляду, що є однією із умов, для звільнення із військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону, на який посилається ОСОБА_1 . 
Відповідач зазначив, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 «Питання медико-соціальної експертизи», лише медико-соціальна експертна комісія у висновку медико-соціальної експертної комісії, у пункті 12 «Висновок про умови та характер праці» може зазначити по потребу у постійному сторонньому догляді. Ніякі інші документи, на думку відповідача, не можуть підтвердити факт потреби у постійному сторонньому догляді.
В свою чергу щодо наданої позивачем виписки із постанови лікарсько-консультативної комісії від 20.11.2024 року №1859, відповідно до якої ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, відповідач посилався на те, що згідно з пунктом 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОУ від 09.04.2008 року № 189, який зареєстрований в МЮУ 02.06.2021 року за № 731/36353, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) до досягнення дитиною 16-річного віку. Отже, як вважає відповідач, в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК можна дійти висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії. 
Зважаючи на зазначене, відповідач посилався на те, що виписка із постанови лікарсько-консультативної комісії від 20.11.2024 року №1859 не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком позивача, оскільки для підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа. 
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:
У постанові від 13.06.2024 року у справі № 520/21316/23 Верховний Суд сформував правову позицію, згідно з якої необхідність постійного стороннього догляду за одним із хворих батьків може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК.
Верховний Суд вказував на те, що норми статті 26 Закону №2232-ХІІ містять виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.
При цьому стаття 26 Закону № 2232-XII визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, або висновок медико-соціальної експертної комісії, або ЛКК закладу охорони здоров`я. 
Судом встановлено, що на підтвердження того факту, що його батько є особою з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного догляду, позивач до рапорту про своє звільнення з військової служби додав копію Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 10.10.2024 року серії 12 ААГ № 523441 та Постанову ЛКК № 1859.
У Довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 10.10.2024 року серії 12 ААГ № 523441 вказано про встановлення батькові позивача ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності, однак не зазначено про необхідність постійного чи стороннього догляду.
В свою чергу у Постанові ЛКК № 1859, яка видана у довільній формі, вказано, що його батько потребує постійного догляду і відповідно до шкали оцінки можливості виконання елементарних дій та шкалою оцінки можливостей виконання складних дій (таблиці 2, 3 додатка 1 до Державного стандарту № 760) сума балів становить 45,5, група рухової активності IV (6 ступінь індивідуальної потреби).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до пункту 1 частини шостої статті 16 Закону України “Про соціальні послуги” базовими є такі соціальні послуги, зокрема, як догляд вдома, денний догляд.
Згідно з пунктом 1.2 розділу І Державного стандарту догляду вдома, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 13.11.2013 № 760, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2013 за № 1990/24522 (далі – Державний стандарт № 760), цей Державний стандарт застосовується для: організації надання соціальної послуги догляду вдома особам похилого віку, у тому числі з когнітивними розладами; особам з інвалідністю, у тому числі з психічними та поведінковими розладами (крім осіб, які страждають на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння та отримують амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку за рішенням суду), дітям з інвалідністю віком від трьох до 18 років, особам з тяжкими формами захворювання (у тому числі до встановлення інвалідності), які не здатні (частково нездатні) до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (далі особи похилого віку та особи з інвалідністю); моніторингу та оцінки якості надання соціальної послуги догляду вдома; визначення тарифу на платну соціальну послугу догляду вдома.
Соціальна послуга догляду вдома (далі - соціальна послуга) – заходи, що проводяться за місцем проживання (вдома) отримувача соціальної послуги протягом робочого дня надавача соціальної послуги і полягають у наданні допомоги в самообслуговуванні особам, які частково або повністю втратили / не набули здатності до самообслуговування (абзац сьомий пункту 1.4 розділу І Державного стандарту № 760).
Згідно з пунктом 6.3 Державного стандарту № 760 соціальна послуга догляду вдома може надаватись постійно (для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю з фізичними та/або сенсорними порушеннями III групи рухової активності – 1-2 рази на тиждень (за необхідності), IV групи рухової активності (5 ступінь індивідуальної потреби) – 2 рази на тиждень, IV групи рухової активності (6, 7 ступені індивідуальної потреби) – 3 рази на тиждень; V групи рухової активності – 5 разів на тиждень, для осіб з інвалідністю І групи підгрупи А – 6-7 разів на тиждень (за потреби)), для осіб з когнітивними розладами при базовому рівні (від 112 до 142 балів) – потреба у відвідуванні становить 5 разів на тиждень, при задовільному рівні (від 143 до 244 балів) – 4-3 рази на тиждень, при доброму рівні (від 245 до 314 балів) – 3-2 рази на тиждень; при відмінному рівні (від 315 до 345 балів) – 1 раз на тиждень; періодично (2 рази на місяць для осіб з когнітивними розладами, для осіб з інвалідністю з психічними та поведінковими розладами – 2-4 рази на місяць), тимчасово (визначений у договорі період), для дітей з інвалідністю віком від трьох до 18 років при ступені індивідуальних потреб дитини “періодичний догляд” – 2 рази на тиждень; “постійний догляд” – 4-3 рази на тиждень; “інтенсивний догляд” – 5 разів на тиждень.
Соціальна послуга може надаватись постійно або тимчасово (протягом визначеного у договорі періоду).
Строки надання соціальної послуги узгоджуються з отримувачем соціальної послуги та/або його законним представником з урахуванням визначеного ступеня індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи може полягати як в постійному, так і в тимчасовому (протягом визначеного періоду) догляді.
В свою чергу наданими позивачем доказами підтверджено, що за висновком ЛКК щодо батька позивача, відповідно до шкали оцінки можливості виконання елементарних дій та шкалою оцінки можливостей виконання складних дій (таблиці 2, 3 додатка 1 до Державного стандарту № 760) сума балів становить 45,5, група рухової активності IV (6 ступінь індивідуальної потреби).
При цьому згідно з пунктом 6.3 Державного стандарту № 760 соціальна послуга догляду вдома надається постійно за IV групи рухової активності (6, 7 ступені індивідуальної потреби) 3 рази на тиждень, що відповідає періодичності “постійний догляд”.
Судом також встановлено, що постанова ЛКК від 20.11.2024 року № 1856, видана КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» містить прізвище, ім`я та по батькові хворого, відомості про рік його народження та групу інвалідності; діагноз хворого та висновок ЛКК про потребу у постійному сторонньому догляді за станом здоров`я. 
З огляду на все викладене вище суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подана позивачем постанова ЛКК підтверджує потребу батька позивача - особи з інвалідністю II групи, у постійному сторонньому догляді, і вказане є однією з умов для звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII.
Що стосується підтвердження наявності другої умови для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, а саме - відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I чи II групи, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, слід зазначити наступне:
У відзиві на позов військова частина вказувала на те, що позивачем не надано документів, які б підтверджували відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення свого батька, ОСОБА_2 .
Крім того відповідач вказував на те, що до матеріалів справи не було додано акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, ОСОБА_1 надав інформацію Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 14.11.2024 року № 19.04-06/44919/2024, згідно якої за зареєстрованим місцем проживання позивача, окрім нього, також зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка з 2011 року не перебуває у шлюбі зі ОСОБА_2 та не є його дружиною.
Щодо надання акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, позивач вказав на неможливість його отримання через проходження служби. 
Колегія суддів зазначає, що інформація Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні засвідчує лише факт реєстрації осіб в одному житловому приміщенні, однак не може бути належним доказом відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи з інвалідністю.
В свою чергу, як зазначено вище, згідно Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170, для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, відповідно до частини дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, військовослужбовець повинен надати, зокрема, один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Як встановлено в ході розгляду справи, при зверненні позивача із рапортом про звільнення ним не було подано жодного належного документу у підтвердження відсутності в його батька інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, зокрема і акта обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Звернення до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про проведення обстеження та надання відповідного акту обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відбулось вже після подання відповідного рапорту про звільнення та його розгляду відповідачем, про що зазначено представником позивача в самому зверненні до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на неможливість отримання відповідного акту обстеження у зв`язку з проходженням військової служби позивачем, з огляду на те, що він не був позбавлений можливості реалізувати вказане право на отримання відповідного акту шляхом надсилання відповідної заяви засобами поштового чи електронного зв`язку, або через свого представника, що і було ним зроблено вже після відхилення рапорту на звільнення.
З огляду на викладене вірним є висновок суду першої інстанції стосовно того, що  позивач до рапорту про звільнення не надав достатні докази на підтвердження того, що в його батька відсутні інші члени сім`ї першого або другого ступеня споріднення, а що виключало можливість його звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що в ході розгляду апеляційної скарги представником позивача був наданий до суду апеляційної інстанції отриманий від ІНФОРМАЦІЯ_4 акт обстеження сімейного стану військовослужбовця, датований 18.03.2025 року, згідно з яким в ході обстеження сімейного стану військовослужбовця – ОСОБА_1 встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Середою О.О., щодо наявності інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які самі не потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, відсутні інші родичі, окрім його сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Однак, з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0005005042 від 14.03.2025 року комісією встановлено, що у громадянина ОСОБА_2 наявні інші члени сім`ї першого та другого ступеня споріднення, а саме: донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . В акті зазначено, що документи про те, що ОСОБА_1 потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я відсутні.
Таким чином, в ході обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 встановлено, що у громадянина ОСОБА_2 наявні інші особи, які можуть здійснювати відповідний догляд, а саме – донька, яка перебуває за кордоном.
Представником позивача до суду апеляційної інстанції були подані докази у підтвердження того, що донька батька позивача від першого шлюбу та онук: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - наразі перебувають у Польщі та, як зазначив представник позивача, до закінчення бойових дій в Україні повертатись не бажають. Представником позивача надано до суду свідоцтво про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , де в графі «батько» вказано: ОСОБА_2 », в графі «мати»: ОСОБА_7 , копії свідоцтв про шлюб, копії перших сторінок паспортів громадян України для виїзду за кордон, виданих на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також документи, викладені польською мовою без перекладу. 
Вказане, на думку представника позивача, підтверджує факт відсутності у ОСОБА_2 інших родичів, окрім сина – ОСОБА_1 , які могли б здійснювати за ним постійний догляд.
Слід зазначити, що у постанові від 07 травня 2025 року у справі № 420/30227/24 Верховний Суд зазначив, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX».
Колегія суддів ще раз наголошує на тому, що вказані вище документи, які подані позивачем до суду, не подавались ним на розгляд командира військової частини НОМЕР_1 разом із рапортом на звільнення, і вказаним документам відповідач, як уповноважена особа, відповідної оцінки не надавав.
Повноваження щодо вирішення питання про звільнення позивача належать саме командиру військової частини НОМЕР_1 , а тому в даному випадку суд, з урахуванням неподання позивачем всіх перелічених вище документів на розгляд командира військової частини та їх не розгляду уповноваженою особою, позбавлений можливості надавати оцінку наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача з військової служби, підміняючи собою уповноважений на те орган.
В свою чергу слід зазначити, що згідно п. 223 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. 
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (п. 241 Положення № 1153/2008).
Зі змісту пункту 1.5 Розділу I «Звільнення з військової служби» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 вбачається, що встановлення, зміна, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини).
Пунктом 12.1 Розділу XII «Звільнення з військової служби» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Пунктом 12.9 Розділу XII «Звільнення з військової служби» Інструкції № 170 визначено, що документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення, зокрема, за підставами, передбаченими підпунктами «б», «г», «д», «е» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.
Пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України № 40 від 31 січня 2024 року  (далі - Інструкція) визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі - документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток,  обхідний лист  та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ (пункт 3.11.6. Інструкції).
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року № 735 (далі - Інструкція № 735).
Згідно пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Пунктом 6 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
Згідно з пунктом 6 розділу І Інструкції № 735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
У відповідності до пункту 2 розділу ІІ Інструкції письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.
Отже, у наведених вище нормативно-правових актах детально роз`яснено поняття «рапорт», а також встановлено конкретні строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів.
З огляду на вищезазначене, слід зробити висновок, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
В даному випадку рапорт позивача належним чином розглянутий не був. Як зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, Військовою частиною НОМЕР_1 надавалась відповідь в усному порядку на рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.
Також зазначив, що позивача було повідомлено, що до рапорту ОСОБА_1 не було додано акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Таким чином відповідачем не було дотримано процедури розгляду відповідного рапорту ОСОБА_1 про звільнення, фактично такий рапорт не розглядався та до позивача не було  доведено належним чином підстав для відмови у звільненні його з військової служби.
Більш того, в подальшому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, військова частина НОМЕР_1 вже посилалась на наявність інших підстав для відмови ОСОБА_1 у звільненні його з військової служби через сімейні обставини.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», однак  наявні ознаки протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапорту позивача про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Звертаючись до суду за захистом порушених прав позивач просив визнати протиправними дії 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В свою чергу, враховуючи те, що відповідачем не здійснювався у встановленому порядку розгляд рапорту ОСОБА_1 , не перевірялось дотримання позивачем усіх визначених законом умов для прийняття рішення про звільнення його з військової служби, відповідне рішення за наслідком розгляду рапорту не приймалось, тоді як вирішення питання щодо звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби в даному випадку відноситься до дискреційних повноважень відповідача, зважаючи на висновок суду про наявність ознак протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапорту позивача про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а також зважаючи на те, що позивачем в ході розгляду справи були надані додаткові докази у підтвердження факту відсутності у ОСОБА_2 інших родичів, окрім сина – ОСОБА_1 , які могли б здійснювати за ним постійний догляд, які мають суттєве значення для правильного вирішення питання про наявність правових підстав для звільнення позивача з військової служби, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та обрання способу захисту прав позивача у вигляді зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути у встановленому законом порядку рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням висновків, викладених у даній постанові суду та із врахуванням всіх обставин, встановлених в ході розгляду даної справи.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1, 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі наведеного у сукупності, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи та порушено норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 1 статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду 20 лютого 2025 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду у встановленому порядку рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини та вирішити питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові суду та із врахуванням всіх обставин, встановлених в ході розгляду даної справи.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко 

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик 

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук