ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4019/25 Справа № 175/3823/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дараган  Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С ТА Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді: Ткаченко І.Ю.,
       суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В. 
       за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Печерська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року про закриття провадження,-

В С Т А Н О В И В: 

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні дитини.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року провадження по справі закрито.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року скасувати та направити справ для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також поставив питання про винесення окремої ухвали. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних правових підстав для закриття провадження немає. Відповідачка та їх дитина є громадянами України. Закриття провадження по справі у зв`язку із перетином відповідачкою кордону, яка фактично викрала дитину порушує не лише його права та право на доступ до правосуддя, але й права дитини. Жодна з обставин зазначених у цій справі відповідно до вимог ст. 255 ЦПК України не вказує на наявність підстав у суду для закриття провадження.

Відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції зазначив, що ця справа є справою з іноземним елементом, а тому, вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог ст.ст. 3, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів. Закриваючи провадження у справі з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України виходив з того, що правовідносини батька і дитини мають визначатися за законодавством договірної держави, на території якої постійно проживає дитина, цей спір має вирішуватися відповідними судовими органами держави місця постійного проживання дитини, а тому вказана справа не підсудна національним судам України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З матеріалів справи встановлено, що 07 серпня 2023 року ОСОБА_1 який є громадянином Держави Ізраїль звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка є громадянкою України, та просив суд ухвалити рішення яким зобов`язати відповідачку не чинити йму перешкоди у здійсненні батьківських прав у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач – громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_1 був документований ГУ ДМС України в Донецькій області посвідкою на тимчасове проживання строком дії до 06 листопада 2020 року, в подальшому з питань обміну посвідки на тимчасове проживання до органів чи підрозділів ДМС він не звертався
До 06 квітня 2022 року відповідачка – громадянка України ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали на території України у м. Краматорську Донецької області. 
06 квітня 2022 року відповідачка разом із дитиною виїхали за межі України до Естонської Республіки та 07 квітня 2022 року отримали посвідки на тимчасове проживання на підставі тимчасового захисту. Наразі відповідачка та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так само проживають в Естонській Республіці, мають тимчасові посвідки на проживання у цій країні до 03 березня 2025 року.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, питань щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (ч. ч. 1,2 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3303-IV є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року).
Отже питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року (надалі - Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).
Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.
З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.
Стаття 6 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлює, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункту 1 статті 5 Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлено.
У статті 7 цієї Конвенції вказано, що у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.
Переміщення або утримування дитини вважається неправомірним, якщо:a) це порушує права опіки, набуті особою, установою чи будь-яким іншим органом, спільно чи окремо, за правом держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування; та b) на момент переміщення або утримування такі права фактично здійснювалися, спільно або окремо, чи здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Права опіки, зазначені вище в підпункті «a», можуть виникати, зокрема, в силу закону або внаслідок судового чи адміністративного рішення або з угоди, яка має юридичну силу згідно з правом тієї Держави.
Увесь час, упродовж якого органи, уперше згадані в пункті 1, зберігають свою юрисдикцію, органи тієї Договірної Держави, до якої дитину було переміщено або в якій вона утримується, можуть вживати лише таких невідкладних заходів згідно зі статтею 11, які є необхідними для захисту особи чи майна дитини.
Відповідно до ст. 12 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у будь-якому невідкладному випадку органи будь-якої Договірної Держави, на території якої перебуває дитина або майно, яке належить дитині, мають юрисдикцію вживати будь-яких необхідних заходів захисту.
Заходи, ужиті згідно з попереднім пунктом стосовно дитини, яка має звичайне місце проживання в Договірній Державі, припиняються як тільки органи, які мають юрисдикцію відповідно до статей 5 - 10, вжили заходів, яких потребує ситуація.
Заходи, ужиті згідно з пунктом 1 стосовно дитини, яка має звичайне місце проживання в не-Договірній Державі, припиняються в кожній Договірній Державі, як тільки заходи, яких потребує ситуація та яких ужили органи іншої держави, були визнані у відповідній Договірній Державі.
ОСОБА_1 , який є громадянином Держави Ізраїль, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка є громадянкою України, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні дитини. 
06 квітня 2022 року відповідачка разом із дитиною виїхали за межі України до Естонської Республіки та 07 квітня 2022 року отримали посвідки на тимчасове проживання на підставі тимчасового захисту.
Наразі відповідачка яка є громадянкою України та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, проживають в Естонській Республіці.
Зважаючи на вищевикладене у сукупності та враховуючи, що ОСОБА_3 народився в Україні, до досягнення восьмирічного віку проживав в Україні та є громадянином України, а на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі не проживав в Україні нетривалий проміжок часу, то його звичайним місцем проживання залишалася Україна, тому апеляційний суд приходить до висновку про поширення юрисдикції судів України на цей спір.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 зробив висновок про те, що нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини. Більше того, зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, очевидним є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами.
Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини.
На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловила такі висновки про застосування норм права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 760/18630/22 вказав на те, що за правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування.
Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини: 1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; 2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; 3) дитина адаптувалася до нового середовища.
Відповідно до статті 16 Гаазької конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.
У цій постанові Верховний Суд також вказав на те, що положення статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року при визначенні юрисдикції застосовуються лише в тому випадку, якщо мало місце неправомірне переміщення або утримання дитини.
У вказаній справі Верховний Суд, враховуючи, що ОСОБА_3 народилася в Україні, до ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала в Україні та є громадянкою України, на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі не проживала в Україні нетривалий проміжок часу, її звичайним місцем проживання залишалася Україна, тому апеляційний суд дійшов загалом обґрунтованого висновку про поширення юрисдикції судів України на цей спір та скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Тому висновок суду першої інстанції про те, що вказана справа не підсудна національним судам України, є помилковим.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про закриття провадження у справі, а тому ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права та на підставі ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 385 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частин першої, десятої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Підстав для постановлення окремої ухвали колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року про закриття провадження - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 25 червня 2025 року.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Судді: