ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3005/24  Номер провадження 22-ц/814/2145/25	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.
учасники справи: 
представник позивача – адвокат Олійник Л.М. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Олійник Лілії Михайлівни

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 лютого 2025 року, ухвалене суддею Предоляк О.С., повний текст рішення складено - 20 лютого 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

19.03.2024 представник ОСОБА_1  – адвокат Олійник Л.М.звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності, в якому просила суд: - припинити право спільної часткової власності  ОСОБА_3 на 7/18 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за  ОСОБА_1 право власності на 7/18 частки вищевказаної квартири; - стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 вартість 7/18 частки вищевказаної квартири в сумі 135 546,44 грн.

Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04.03.2003 належить 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 02.03.2009 за  ОСОБА_1  визнано право власності в порядку спадкування на 1/9 частку вказаної квартири. Інша 7/18 частка цієї квартири належить відповідачу  ОСОБА_3 . Вважає, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки вони не є членами сім`ї, не ведуть спільного господарства, відповідач не несе витрати по утриманню спільного майна. Посилаючись на приписи пункту 1 та 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України, з огляду на те, що  ОСОБА_3 спірною квартирою не користується, її частка у праві спільної власності є незначною, поділ квартири в натурі між співвласниками технічно неможливий, сплата грошової компенсації не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вона забезпечена іншим житлом.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 лютого 2025 у задоволенні позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири та визнання права власності - відмовлено.
Віднесено на рахунок позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2710, 92 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні визначені у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності  ОСОБА_3 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна. Наданий суду будівельно технічний висновок експерта щодо технічної можливості виділити в натурі кожному із співвласників належні їм частки у спірній квартирі не є належним доказом, оскільки об`єктом досліджень є 1/2 частка квартири. Натомість, відповідачу належить 7/18 частки спірної квартири. Позивачем не надано доказів неможливості спільного володіння та користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди інтересам  ОСОБА_3 як співвласника та членам її сім`ї. При цьому, суд першої інстанції врахував підстави набуття права власності, а саме, що сторони набули право спільної часткової власності на спірну квартиру на підставі: позивач договору дарування, рішення суду про визнання права власності в порядку спадкування, а відповідач в порядку ст. 1296 ЦК України поданням заяви про прийняття спадщини за заповітом. Місце проживання позивача ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .Зареєстроване місце проживання відповідача  ОСОБА_3  є АДРЕСА_3 . Фактичне місце проживання відповідача зазначене позивачем АДРЕСА_4 , тому за таких обставин, доводи позивача, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки вони не є членами сім`ї та не ведуть спільного господарства, не заслуговують на увагу. Доказів утримання спірного майна позивачем матеріали справи не містять. Розмір частки, що належить  ОСОБА_3 у праві власності на спірне нерухоме майно становить 7/18, а зважаючи, що спірна квартира є двокімнатною, не є незначною. Та обставина, що у власності відповідача перебуває майно, що  ОСОБА_3  не проживає у спірній квартирі, а проживає за іншою адресою, не може бути підставою для припинення її права на частку у праві власності на спірну квартиру. Також відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про присудження грошової компенсації на користь відповідача за спірну 7/18 частку спірної квартири як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Олійник Л.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після подачі заяви про прийняття спадщини 13.01.1998 відповідач не цікавилася квартирою, речей ОСОБА_3 у квартирі немає, прописаною за вказаною адресою вона ніколи не була, що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї і прописку), відповідач не сплачує за комунальні послуги та не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, після переїзду в м. Київ повністю втратила інтерес до своєї частки квартири. Згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно вона має у власності інше нерухоме майно та житло, тому припинення права власності у цій квартирі не завдасть їй істотної шкоди. Також, враховуючи внесення на депозитний рахунок її вартості у розмірі 135 546,44 грн, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Відповідно до висновку експерта №13-24 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 14.02.2024 спірна квартира розподілу не підлягає. Висновок суду про відмову у задоволенні позову суперечить висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17 про те, що відсутність конструкції «за наявності одночасно» у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин, зокрема, в пунктах 1-3. Водночас, необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення, таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Окрім неможливості спільного володіння, позивач надала докази існування передбачених пунктами 1,2 частини першої статті 365 ЦК України підстав для припинення права на частку відповідача в спільній частковій власності на квартиру, а саме, незначний характер частки, неподільність квартири та відсутність технічної можливості виділу частки в окремий об`єкт нерухомого майна, а також відсутність істотної шкоди відповідачу, яка ніколи не проживала в даній квартирі. Аналіз рішень Верховного Суду України свідчить про наявність усталеної правової позиції щодо застосування ст. 365 ЦК України, відповідно до якої припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої обставини з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але у тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Частіше умова про те, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членами його сімї, трактується як забезпеченість співвласника іншим житлом. Враховуючи той факт, що ані відповідач, ані члени її сім`ї ніколи не користувалась належним їй успадкованим нерухомим майном, взагалі не проживає в м. Кременчук, має декілька житлових об`єктів нерухомого майна таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Жодних доказів, що відповідачу буде завдано істотної шкоди припинення (не безоплатне) права власності на частку в нерухомому майні. Співвласники не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. За таких обставин цілком очевидною є неможливість спільного володіння та користування майном. Також суд першої інстанції надав неправильну оцінку висновку експерта ОСОБА_4 щодо технічної можливості виділити в натурі кожному із співвласників належні їм частки у квартирі. Цей висновок експерта № 13-24 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 14.02.2024 року повністю підтверджує неможливіть виділення частки відповідача в натурі та неподільність квартири. Суд першої інстанції також помилився в розрахунках, дійшовши висновку, що недоплата компенсаційної виплати, запропонованої позивачем становить 3, 87 грн. При цьому, посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №754/16751/18, від 31.05.2021 у справі №419/583/19. Суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував правову позицію Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №671/1543/21 від 09.09.2024, обставини якої є релевантними. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Також вказує, що у випадку наявності заперечень щодо позову відповідач не позбавлена можливості подати заяву про перегляд заочного рішення з наданням відповідних доказів згідно із пунктом 2 частини 3 статті 287 ЦПК України. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 25.06.2025 не з`явилася відповідач, вона належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 12.05.2025 судової повістки про виклик до суду у цивільній справі засобами поштового зв"язку у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 199-202), яка повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 16.04.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 25.06.2025 о 10-40 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що  згідно договору дарування ВАК№697114 від 04.06.2003 ОСОБА_1 є власником  частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м Кременчука від 02.03.2009 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 ,Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори про визнання права власності на 1/9 частку квартири у порядку спадкування - задоволено. Крім іншого, визнано за  ОСОБА_1 право власності на 1/9 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).

Частка  ОСОБА_1  у спірному майні є 11/18, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 25).

Зі спадкової справи №30/98 на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась відповідач  ОСОБА_3 (а.с. 74).

Станом на день розгляду справи частка  ОСОБА_3 у спірному майні є 7/18, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 25).

Згідно висновку №13/24 експерта ОСОБА_4 від 14.02.2024 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , становить 348 548 грн (а.с. 26-30).

До матеріалів справи долучена копія квитанції про внесення на депозитний рахунок суду ринкової вартості 7/18 частки спірної квартири у сумі 135 546,44 грн як грошової компенсації (а.с.1). Недоплата компенсаційної виплати, запропонованої позивачем, становить 3,87 грн.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна,  ОСОБА_3 , крім 7/18 частки у спірній квартирі, має у власності: - земельну ділянку, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 ; - земельну ділянку, площею 0,23 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 ; - квартиру АДРЕСА_6 ; - будинок та земельну ділянку за адресою: с. Леляки Баришівського району Київської області (а.с. 23-24).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. 
Щодо вимоги позивача про визнання за нею права власності на частку відповідача, то тлумачення п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України та ст. 365 ЦК України свідчить про те, що припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другоїстатті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №169/740/20).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є припинення права спільної часткової власності  ОСОБА_3 на 7/18 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнання за  ОСОБА_1 права власності на 7/18 частки вищевказаної квартири; - стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 вартості 7/18 частки вищевказаної квартири у розмірі 135 546,44 грн.

Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17 вказано, що виходячи із зазначеного можна дійти висновку, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 Цивільного кодексу України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). При цьому, з указаних вище норм чинного законодавства вбачається, що приписи пункту 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи (п.п. 43-45).

       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі договору дарування від 04.06.2003 позивач  ОСОБА_1 є власником частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14) та згідно заочного рішення Автозаводського районного суду м Кременчука від 02.03.2009 у цивільній справі №2-294/2009  ОСОБА_1 є власником 1/9 частки цієї ж квартири (а.с. 21-22), а всього їй на праві приватної власності належить 11/18 частин спірної квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 25).

Частка відповідача  ОСОБА_3 у спірній квартирі у порядку спадкування складає 7/18, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 25).

Згідно даних технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_7 , спірна квартира є двокімнатною, загальна площа 48,2 кв.м, житлова площа 27,8 кв.м, та складається з: кімната - 2 площею 11,6 кв.м, кімната – 6 площею 16,2 кв.м., кухня – 5 площею 9,4 кв.м., коридор – 1 площею 6,7 кв.м, вбиральня – 3 площею 1,3 кв.м., ванна кімната – 4 площею 1,9 кв.м, балкон (а.с. 27 зворот).

Згідно висновку №13/24 експерта ОСОБА_4 від 14.02.2024 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизитехнічнлї можливості виділити в натурі кожному із співвласників у самостійні об`єкти нерухомості належні їм частки у квартирі АДРЕСА_8 не існує по причині, вказаній в дослідницькій частині даного висновку експерта. Ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_9 , становить 348 548 грн (а.с. 26-30).

До матеріалів справи долучена копія квитанції про внесення  ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду ринкової вартості 7/18 частки спірної квартири у сумі 135 546,44 грн як грошової компенсації (а.с. 1), що відповідає частці 7/18. 

Встановлена судом першої інстанції недоплата компенсаційної виплати у розмірі 3,87 грн не відповідає дійсності, вочевидь, є арифметичною помилкою.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів неможливості спільного володіння та користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди інтересам  ОСОБА_3 як співвласника та членам її сім`ї. Доводи позивача про те, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки вони не є членами сім`ї та не ведуть спільного господарства, є безпідставними. Розмір частки, яка належить  ОСОБА_3 ,становить 7/18, а зважаючи на те, що спірна квартира є двокімнатною, ця частка не є незначною. Та обставина, що у власності відповідача перебуває інше майно, що  ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, а проживає за іншою адресою, то зазначене не може бути підставою для припинення права на частку відповідача у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, спірна квартира є двокімнатною, її загальна площа 48,2 кв.м, житлова площа 27,8 кв.м, та складається, зокрема, кімната - 2 площею 11,6 кв.м, кімната – 6 площею 16,2 кв.м. 

Відповідачу ОСОБА_3 у спірній квартирі належить 7/18 часток, що складає трохи більше 1/3 частини спірної квартири (на 1/18 частку більше), що дійсно не є незначною часткою. 

Якщо виходити з того, що житлова площа квартири становить 27,8 кв.м, то на частку 7/18 припадає 10,81 кв.м житлової площі квартири ((27,8:18) х 7), що на 0,79 кв.м є меншим від площі кімнати - 2 площею 11,6 кв.м (11,6 – 10,81), тобто, майже відповідає розміру вказаної кімнати.

Колегія суддів апеляційного суду в цій частині вважає, що завдасть істотної шкоди інтересам  ОСОБА_3 (як співвласнику та членам її сім`ї) припинення права відповідача  ОСОБА_3 на її 7/18 частку у спірній квартирі, яка за підрахунком відносно житлової площі майже відповідає площі житлової кімнати – 2.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не заслуговують на увагу доводи позивача, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки вони не є членами сім`ї та не ведуть спільного господарства. Дійсно за змістом п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим. Проте, виходячи з фактичних обставин даної справи та розміру часток кожного із співвласників  ОСОБА_1  та ОСОБА_3 ,не виключається можливість користування відповідачем однією із кімнат квартири.

Крім цього, законодавець не пов`язує припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників з умовою, якщо співвласник на праві приватної власності має інше майно, не проживає у спірній квартирі, проживає за іншою адресою.

Доводи апеляційної скарги про те, що після подачі заяви про прийняття спадщини 13.01.1998 відповідач не цікавилася квартирою, речей ОСОБА_3 у квартирі немає, прописаною за вказаною адресою вона ніколи не була, що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї і прописку), відповідач не сплачує за комунальні послуги та не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, після переїзду в м. Київ повністю втратила інтерес до своєї частки квартири, то ці доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, т.я. наведені обставини згідно вимог ст. 365 ЦК України не є підставою для задоволення позову. По справі вбачається, що позивач з 15.07.2009 також має реєстрацію за іншою адресою, у спірній квартирі вона не зареєстрована. 

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач має у власності інше нерухоме майно та житло, що позивачем внесено на депозитний рахунок вартість частки 7/18 у розмірі 135 546,44 грн, тому припинення права власності у цій квартирі не завдасть їй істотної шкоди, то ці доводи також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з вище наведених у цій постанові мотивів. 

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до висновку експерта №13-24 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 14.02.2024 спірна квартира розподілу не підлягає, то дійсно згідно вказаного висновку реальний поділ (виділення в натурі) кожному із співвласників спірної квартири неможливий, проте, виходячи з розміру частки відповідача - 7/18, яка є більшою ніж 1/3 частка квартири, не виключається саме фактичне користування однією із кімнат у квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову суперечить висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17, то це не відповідає дійсності, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції застосував вказану постанову та детально обгрунтував свої висновки згідно доводів позову. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував правову позицію Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №671/1543/21 від 09.09.2024, обставини якої є релевантними, то ці доводи не заслуговують на увагу, у вказаній справі відповідачу належала частка у двокімнатній квартирі, між сторонами доведений факт неприязнених відносин, у спірній квартирі проживала сім`я позивача із 4-х осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не позбавлена можливості подати заяву про перегляд заочного рішення з наданням відповідних доказів згідно із пунктом 2 частини 3 статті 287 ЦПК України, то зазначене є правом відповідача та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає. 

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 України,  Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Олійник Лілії Михайлівни - залишити без задоволення.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від   20 лютого 2025 року– залишити без змін.

        Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                        О. А. Лобов В. М. Триголов