ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/22321/24 пров. № А/857/13731/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                              Шинкар Т.І.,
суддів                                                                Довгої О.І.,
                                                                      Запотічного І.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гулик А.Г.), постановлену у підготовчому  засіданні в м. Львові 17 березня 2025 року,  повне судове рішення складено 19.03.2025 у справі №380/22321/24   за позовом ОСОБА_1 до  Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправним дій та зобов`язання такі вчинити,

В С Т А Н О В И В :

31.10.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі-ДСУНС), просив визнати протиправним та скасувати наказ Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 04 липня 2024 року за № 470 (по особовому складу цивільного захисту)  Про усунення від виконання обов`язків ОСОБА_1 в частині усунення від виконання обов`язків за посадою полковника служби начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій Мовчана Романа Олександровича Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, на строк, необхідний для проведення службового розслідування та прийняття відповідного рішення; визнати протиправним та скасувати наказ Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 16 вересня 2024 за № 712 (по особовому складу цивільного захисту)  Про притягнення до дисциплінарної відповідальності  в частині накладення на полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, дисциплінарного стягнення у виді догани; зобов`язати відповідача виплатити позивачу належне йому грошове забезпечення за час незаконного усунення від виконання обов`язків за посадою з 04 липня по 16 вересня 2024 року.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволено частково. Позов ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 04 липня 2024 року за № 470 (по особовому складу цивільного захисту)  Про усунення від виконання обов`язків ОСОБА_1 в частині усунення від виконання обов`язків за посадою полковника служби начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій ОСОБА_1 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, на строк, необхідний для проведення службового розслідування та прийняття відповідного рішення залишити без розгляду. Заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволено частково. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду у частині позовних вимог. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 16 вересня 2024 року за № 712 (по особовому складу цивільного захисту)  Про притягнення до дисциплінарної відповідальності  в частині накладення на полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, дисциплінарного стягнення у виді догани та зобов`язання відповідача виплатити позивачу належне йому грошове забезпечення за час незаконного усунення від виконання обов`язків за посадою з 04 липня по 16 вересня 2024 року. У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду та заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду в іншій частині відмовлено.
Приймаючи вищезгадану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи день ознайомлення зі спірним наказом від 16 вересня 2024  року за № 712, яким є 27.09.2024 та день звернення з позовом до суду 31.10.2024, враховуючи правову позицію  Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05.12.2018 у справі №11-989/18 суд кваліфікував пропуск строку звернення до суду у оскаржуваній частині позовних вимог як незначний.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Державна служба України з надзвичайних ситуацій подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року щодо визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду у частині позовних вимог та поновлення ОСОБА_1 пропущеного строку звернення до суду щодо вимог про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 16 вересня 2024 року за № 712 (по особовому складу цивільного захисту)  Про притягнення до дисциплінарної відповідальності  в частині накладення на полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 начальника 2 Спеціального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, дисциплінарного стягнення у виді догани та зобов`язання відповідача виплатити позивачу належне йому грошове забезпечення за час незаконного усунення від виконання обов`язків за посадою з 04 липня по 16 вересня 2024 року. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав пропущений у три дні строк незначним.  
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив про обґрунтованість та законність судового рішення, просив апеляційну скаргу відхилити.
Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вжиття судом заходів повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження, за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. 
Згідно з ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України   відповідає.
Так, відповідно до  статті 55 Конституції України  кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У контексті визначених частиною першою  статті 2 КАС України  завдань адміністративного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Водночас за правилами частини першої та другої  статті 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій. 
Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Водночас, частина п`ята  статті 122 КАС України  передбачає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Виходячи з положень статей  122  і  123 КАС України  суд повинен перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду, чітко встановивши час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів, а в разі пропуску строку - дати оцінку поважності причин його пропуску та в залежності від з`ясованого відкрити провадження у справі або повернути позовну заяву (на стадії до відкриття провадження) чи залишити її без розгляду (на стадії після відкриття провадження).
Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
Як зазначено судом першої інстанції, сторони у справі визнають, що позивач ознайомлений та отримав копію згаданого наказу 27.09.2024, а також і той факт, що з позовом до суду позивач звернувся 31.10.2024.
Так, згідно з пунктом 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом встановленим законом.
Гарантоване  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип  пропорційності  тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, якому базується принцип  пропорційності, натомість принцип  пропорційності  є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип  пропорційності  як невід`ємну складову та інструмент верховенства права.
Щодо питання оцінки пропорційності Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
Водночас Європейський суд з прав людини розмежував формалізм та надмірний формалізм. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами вимог процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
При прийняті рішення судом першої інстанції враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 05.12.2018 у справі №11-989/18 в якій зазначено, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до Конвенції про захист передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Так, кваліфікувавши пропуск строку звернення до суду у згаданій частині позовних вимог як незначний, на переконання суду апеляційної інстанції суд першої інстанції врахував правові позиції Верховного Суду, конвенційні принципи верховенства права та пропорційності, надавши можливість позивачу доступ до суду та право захисту порушених, на його думку, прав судом встановленим законом.
Згідно з абзацом 10 пункту 9  рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003  правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення  КАС України  щодо строків звернення до адміністративного суду у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».
З урахуванням викладеного, надаючи аналіз обставинам справи, враховуючи правові позиції Верховного Суду та конвенційні принципи суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про доцільність поновлення строку звернення до суду у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 16 вересня 2024 за № 712.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції врахував усі обставини, що мають значення для справи та надав їм належну правову оцінку, а тому дійшов правильно висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду в частині вимог, а відтак доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись ст. ст.  243,  250,  316,  321 Кодексу адміністративного судочинства України, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишити без задоволення, а  ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі №380/22321/24  в оскаржуваній частині– без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний