КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1029/2025                                            
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            25 червня 2025 року                                                                          м. Київ
                                                                                                                        Справа № 753/8211/23
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,  
за участю секретаря  судового засідання              Мех В.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Коренюк А.М.,  
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна,                                                                  
встановив:
 
У травні 2023 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  відповідача ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна.
Позов мотивований тим, що з ОСОБА_3 він знайомий зі шкільних років. З 08.12.2012 року до 07.02.2013 року вони почали проживати сумісно на дачі його батьків. З 07.02.2013 року вони почали жити постійно у квартирі його батьків за адресою: АДРЕСА_1 . Вони обговорювали питання подальшого спільного сумісного життя  та що після накопичення коштів на придбання квартири  будуть укладати шлюб.
Відтак, з 07.02.2013 року вони фактично створили сім`ю, проживали разом у окремій кімнаті у квартирі його батьків, почали вести спільний побут, мали взаємні права та обов`язки один перед одним, несли спільні витрати на харчування, на придбання спільних речей, особисто він проводив оплату коштів за ремонт після ДТП автомобіля «Сеат», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить відповідачці на праві власності, оскільки вважали, що це гроші спільного бюджету. Також вони витрачали кошти на придбання предметів побуту, святкували спільні релігійні свята, Новий рік тощо зі спільними друзями, з родичами, оскільки їх вважали сім`єю (чоловіком та дружиною). Вони багато подорожували в межах України та за кордоном: Грузія, Туреччина, на згадку залишали фото світлин, які додані до позовної заяви й охоплюють період з грудня 2012 року по травень 2015 року.
Факт спільного проживання як подружжя, окрім його батьків, підтверджуються письмовими поясненнями його батька ОСОБА_6 , матері відповідачки, його сестри та її чоловіка ОСОБА_7 , спільних друзів ОСОБА_8 та однокласників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , письмові покази яких він долучив до позовної заяви.
Водночас, він та відповідач прийняли спільне рішення про накопичення коштів для придбання квартири, проведення ремонту, придбання необхідних речей у квартиру, після цього укласти шлюб. Вони багато часу приділяли для пошуку квартири в різних районах міста Києва у різних будівельних компаніях. Найкращим варіантом виявилася пропозиція в ДБК «Партнер». Їм запропонували укласти договір купівлі-продажу майнових прав. Відразу ж після цього у них постало питання про оплату вартості квартири, загальна сума якої становила 697 404 грн., які вони вносили у період з 03 по 07 червня 2024 року. З 03 по 06 червня 2014 року ним спільно з відповідачкою вносилися суми по 149 000 грн., а 07 червня ними було внесено останні кошти 101 404 грн., й цим завершено оплату придбання квартири АДРЕСА_2 .
Оскільки у них не було достатньо коштів для повної оплати за придбання квартири, за погодженням із відповідачем, він звернувся до його батьків про позику в сумі 300 000 грн., й оскільки сума коштів була значною, він написав боргову розписку від 06.06.2014 року батькам на суму 300 000 грн. для придбання квартири терміном на 15 років, й із його матір`ю він уклав 06.06.2014 року договір позики на вказану суму. Першу частину коштів 04.06.2014 року його матір надала в сумі 60 000 грн., 06.06.2014 року  - в сумі 240 000 грн.
При оформленні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 вони прийняли рішення про те, що підписувати (укладати) договір буде відповідач, оскільки вони довіряли один одному та вважалися подружжям, оскільки він був зайнятий у справах і не мав вільного часу. У подальшому від забудовників стало відомо, що будинок буде здано у експлуатацію приблизно у березні 2015 року, а тому наприкінці 2014 року вони почали готуватися до заселення: для квартири купувати за спільні кошти побутову техніку, яка зберіглася у квартирі його батьків. Часто відвідували квартиру й планували разом її оздоблення, замовили меблі, провели повний ремонт квартири. Весь вільний час він займався ремонтом у придбаній квартирі, до укладення шлюбу квартиру вони повністю відремонтували, обладнали меблями, й після реєстрації шлюбу 03.06.2015 року переїхали у відремонтовану квартиру для проживання, та 03.12.2015 року за вказаною адресою він був зареєстрований, а згодом була зареєстрована й відповідач.
У спільному шлюбі у них народився син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2019 року шлюб між ними розірвано.
Просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу сторін у період з 07.02.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Вважає, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тому йому повинна належати частина спірного майна.
Разом із тим, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16.02.2022 року задоволено позов ОСОБА_12 до нього ( ОСОБА_1 ) про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, який відбувався за його відсутності.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог -  відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вважає, що суддею першої інстанції були порушені норми суддівської етики та стандарти поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду. Відбувались прояви неповаги до адвокатів, експертів, свідків та інших учасників процесу.
Вважає, що доводи суду першої інстанції є помилковими, про те, що письмові пояснення свідків не доводять наявності у сторін спільного бюджету і несення ними спільних витрат на відпочинок, побутові потреби та інше, оскільки вказані свідки надають свідчення зі слів інших осіб, а відтак показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не допитав як свідка третю особу (матір), яка надала позику в загальній сумі 300 000 грн.
А також, суд в порушення вимог ст. ст. 263, 265 ЦПК України ухвалив рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , односторонньо підійшов до висновків та відмовив у доступі до правосуддя позивачу, що є порушенням ст.2 ЦПК України.
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_13 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року - без змін.
Вважає, що суд першої інстанції з урахуванням вимог положень ст. 196, 197, 198 ЦПК України вчинив процесуальні дії, розглянув всі заяви та клопотання і прийняв відповідне рішення, згідно чинного законодавства.
Звертає увагу на те, що позивач просив суд викликати та допитати свідків у підготовчому засіданні. Суд не міг задовольнити дане клопотання, тому що в силу вимог ст. 197 ЦПК України в підготовчому засіданні свідків не допитують. Свідки та позивач неодноразово викликались судом, були повідомлені належним чином про дату, місце та час судового засідання, але позивач затягував розгляд справи та не з`являвся в судові засідання. 
Щодо доводів апеляційної скарги позивача, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2013-2015 роки, то в матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно доводили спільне проживання та спільний відпочинок позивача з відповідачем, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Також в матеріалах справи відсутні докази, які б доводили факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету сторонами з 07.02.2013 року. Звертає увагу на те, що до апеляційної скарги додані індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , з яких вбачається, що у позивача відсутній дохід з жовтня 2013 року, а відтак він не міг спільно з відповідачем накопичувати кошти на придбання спільної квартири. Розписка від 06.06.2014 року на суму 300 000 грн., свідчить лише про те, що позивач позичив кошти у батьків на придбання квартири, але якої квартири - не вказано.
З зазначеного вбачається, по позивач не дотримався встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді першої та апеляційної інстанції.
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_14 та її представник ОСОБА_15 вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованими, тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Третя особа ОСОБА_4 вважала апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає  виходячи з наступного.
Звертаючись до суду з даним  позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що  він  та відповідач ОСОБА_14 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року, й метою встановлення факту постійного проживання є набуття ним права власності на майно, яке набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю без шлюбу, а саме квартири  АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано 08.08.2015 року на ім`я відповідача, оскільки це право нею не визнається, адже рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року позов ОСОБА_14 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, задоволено. Рішення набуло чинності відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року (а.с.19-21, 22-28 том 2).
 
Вирішуючи даний спір, судом першої інстанції було враховано  рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у справі № 753/8974/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року.
Вказаним рішенням суду позов ОСОБА_5 задоволено, квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою площею 53,3 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 711077680000, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_2 , видане 27.08.2015, видавник: державний реєстратор Дуднік О.С., визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 ..
Задовольняючи позовні вимоги про визнання   квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 , суд виходив із того, що квартира була придбана за її особисті кошти, сплачені в повному обсязі за набуття майнових прав на спірну квартиру до укладення шлюбу з відповідачем. Сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін, за доведеності набуття її за особисті кошти позивача, не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
 Тому суд вважав, що в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України преюдиційно  встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.
Надаючи оцінку зазначеним позивачем доказам факту проживання позивача ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_14 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року, суд  першої інстанції дійшов висновку, що такий факт  позивачем не доведений.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що документальними доказами, наданими позивачем не підтверджено, що  у вказаний період часу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, працювали увесь період їх спільного проживання, їх заробіток був спільним бюджетом, вони були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, й, у тому числі, щодо придбання майна, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивач не надав жодного належного й допустимого доказу про те, що він протягом вказаного часу мав власний дохід, був працевлаштований, мав матеріальну можливість приймати участь у придбанні квартири (особисті джерела доходу). На спростування вказаних доводів відповідач вказувала, що позивач в обумовлений період часу не працював, хоча й знав, що нею укладений договір на придбання квартири, проте участі в придбанні житла не приймав, оскільки власних доходів не мав, працевлаштований не був, доказів про це не надає.
З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, зробленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного. 
 Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Відповідно до правового висновку, викладеного  Верховним Судом у постанові  від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав               і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_16 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 767 (а.с.27, т. 1).
Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ( а.с. 28, т. 1).
27 серпня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві на ім`я ОСОБА_5   було видано свідоцтво про право приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 98, 6 кв.м., житловою площею 53,3 кв.м.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року шлюб між сторонами  розірвано  (справа №753/18742/19).
У травні 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1  про визнання квартири АДРЕСА_2   її особистою приватною власністю та позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням цієї квартири.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва  від 16 лютого 2022 року у вказаній справі № 753/8974/21 , залишеним без змін  постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року  та постановою Верховного Суду від 15 липня 2024 року,  позов ОСОБА_5 було задоволено.
            Визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою площею 53,3 кв.м.  особистою приватною власністю ОСОБА_5 .
            Позбавлено   ОСОБА_1  права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .
Зазначеним судовим рішенням, що має преюдиційне значення для даної справи, встановлено наступні обставини.
03 червня 2014 року між ОСОБА_17  та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер» було укладено договір купівлі-продажу № 13-308/к, предметом якого є придбання майнових прав (право набути у власність) на трьохкімнатну квартиру  АДРЕСА_2 , продаж якої вчинено за 697 404 грн. 
ОСОБА_18   сплачено вартість майнових прав за цим договором згідно квитанцій:
1) № 430320005 від 03.06.2014 на суму 149 000 грн;
2) № 430430001 від 04.06.2014 на суму 149 000 грн;
3) № 430520002 від 05.06.2014 на суму 149 000 грн;
4) № 560620001 від 06.06.2014 на суму 149 000 грн;
5) № 350720001 від 07.06.2014 на суму 101 404 грн.
10 червня 2014 ТОВ «ДБК-Партнер» надано ОСОБА_5 довідку про те, що згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 13-308/к від 03.06.2014 року майнові права на спірну квартиру оплачено в обсязі.
Відповідно до акту прийому-передачі майнових прав на квартиру від 10 червня 2014 року продавець передав, а покупець прийняв в повному обсязі майнові права на квартиру у житловому будинку з наступними характеристиками: житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 індустріальний, серії АПВС, номер квартири АДРЕСА_5 , поверх АДРЕСА_6 , загальна площа 97, 95 кв.м., кількість кімнат 3. 
В подальшому 07.07.2015 між сторонами договору купівлі-продажу було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору.
На виконання умов договору ОСОБА_5 внесла кошти в загальному розмірі 697 404  грн., що становить повну вартість квартири, квитанції перерахунку коштів датовані з 03.06.2014 по 07.06.2014 .
08.08.2015 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру.
З 01.10.2016 ОСОБА_5 зареєстрована за адресою квартири: АДРЕСА_3 . Вказане доводить паспорт позивача та витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва № 74412988 станом на 24.11.2021 року.
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 станом на 24 листопада 2021 року зареєстровано: ОСОБА_1 - 03 грудня 2015 року; ОСОБА_13 - 01 жовтня 2016 року; ОСОБА_11 - 04 листопада 2016 року.
30 вересня 2021 року сусіди ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 склали Акт на підтвердження фактичного не проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 з вересня 2018 року. Підписи вказаних осіб засвідчено головою правління ОСББ «Поетичне».
Задовольняючи позовні вимоги про визнання   квартири особистою приватною власністю позивача, суди у вказаній справі виходили з того, що  квартира   була придбана за особисті кошти ОСОБА_5 , сплачені в повному обсязі за набуття майнових прав на спірну квартиру  07 червня 2014 року, тобто за один рік до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . Сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін, за доведеності набуття її за особисті кошти позивача, не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Звертаючись із апеляційною та касаційною скаргами на вказане рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_13 була зареєстрована у спірному майні лише через рік після реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. ОСОБА_1 був зареєстрований практично відразу після реєстрації права власності на спірну квартиру. Після реєстрації права власності на квартиру та отримання ключів, він самостійно, за особисті кошти, здійснював ремонт у спірній квартирі, купував меблі та побутову техніку, що може бути підтверджено свідками, а також довіреністю, яка була надана позивачкою відповідачу для прийняття участі від імені позивачки в усіх зборах та голосуванні, які проводилися ОСББ «Поетичне», тобто приймати активну участь у житті будинку, в якому знаходиться спірна квартира. Зазначав, що сторони до укладення шлюбу проживали разом, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. ОСОБА_1 надав позивачці кошти у розмірі 234 000 грн для придбання спірної квартири, що підтверджується договором позики та розпискою.  Вказані кошти не були повернуті, оскільки був укладений шлюб. Вважав, що дане спірне нерухоме майно відноситься до спільної сумісної власності.
Залишаючи без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року, Верховний Суд у постанові від 15 липня 2024 року зазначив наступне:
- Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачка довела факт придбання нею квартири до укладення шлюбу з відповідачем за її особисті кошти, а тому сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час перебування сторін у шлюбі не дає підстав для висновку, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи ще й на те, що  ОСОБА_1 не довів, що після реєстрації права власності на спірну квартиру, його внесок у збільшення вартості квартири, у розумінні частини першої статті 62 СК України, є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
- Відхиляючи доводи заявника про те, що він надав позивачці грошові кошти в сумі 234 000 грн для придбання спірної квартири, що підтверджується договором позики від 11 червня 2014 року , укладеним між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_22 (позичальник), які вона зобов`язалась повернути до 11 червня 2017 року, а також відповідною розпискою позивачки, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що зазначене на правильність висновків суду першої інстанції не впливає. Зокрема, надання грошових коштів в борг не дає підстав для висновку про те, що спірне майно набувається сторонами за договором позики у спільну сумісну власність, зважаючи на обов`язок позичальника повернути позичені грошові кошти позикодавцю.
Крім того, суд апеляційної інстанції урахував, що останній внесок за набуття майнових прав на спірну квартиру, позивачка здійснила 07 червня 2014 року, а грошові кошти за договором позики вона отримала 11 червня 2014 року. Розпискою від 11 червня 2017 року відповідач підтвердив повернення йому цих коштів.
- Оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, суд першої інстанції у даній справі за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу визнання майна спільною сумісною власністю та поділ цього майна, правильно виходив із того, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року про визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_13   є преюдиційним у даній справі.
 
Надаючи оцінку доказам, що були подані позивачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано зазначав, що долучені до позовної заяви у якості доказів фотознімки (а.с.63-73 том 1), на яких наявні світлини відпочинку сторін, й на яких відсутня інформація про дати вказаних подій, не несуть належних доказів про факт проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_13 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на  те, що оскільки у них не було достатньо коштів для повної оплати за придбання квартири, за погодженням із відповідачем, він звернувся до його батьків про позику в сумі 300 000 грн., й оскільки сума коштів була значною, він написав боргову розписку від 06.06.2014 року батькам на суму 300 000 грн. для придбання квартири терміном на 15 років,  із його матір`ю він уклав 06.06.2014 року договір позики на вказану суму.
Надаючи оцінку таким доказам, суд першої інстанції правильно не прийняв їх до уваги з підстав неналежності такого доказу, який не підтверджує той факт, що кошти у дійсності були позичені, зважаючи на родинні відносини позичальника та позикодавця, й були спрямовані на придбання спірної квартири, й форму укладення такого правочину - проста письмова (без його нотаріального посвідчення), на якому була б посвідчена дійсна дата укладання договору - 06.06.2014 року. Тобто такий доказ є недопустимим.
 
Доводи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки такий факт підтверджується випискою з особового рахунку  ОСОБА_4 з Київського відділення № 26 АТ «Універсал Банк» колегія суддів  також відхиляє, оскільки судом першої інстанції надано належну оцінку усім доказам у їх сукупності.
Так, з вказаної банківської виписки вбачається, що 05 червня 2014 року ОСОБА_4 купила іноземну валюту  у кількості 20 000,00 за курсом  11,80, що становить 236 000 грн.  
Належних та допустимих доказів передачі цих коштів від ОСОБА_4 безпосередньо  ОСОБА_13 матеріали справи не містять.
При цьому,  виходячи із дати  укладення договору та написання розписки - 06 червня 2014 року, такі документи існували на час розгляду справи № 753/8974/21 за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, проте ОСОБА_1 до суду їх не подавав, про їх  існування  ні в суді апеляційної, ні в суді касаційної інстанції не вказував, а посилався на інший договір - від 11.06.2014 року на суму 234 000 грн, укладений між ним та ОСОБА_14 , за яким ОСОБА_13 отримала зазначені кошти у борг від нього. 
Оцінюючи договір позики від 11.06.2014 року, суди у справі № 753/8974/21 зазначали, що надання грошових коштів в борг   не свідчить про те, що спірне майно набувається   сторонами за договором позики у спільну сумісну власність, з огляду на обов`язок  позичальника повернути   позичені грошові кошти позикодавцю. На спростування доводів ОСОБА_1   про те, що   грошові кошти за договором позики не було повернуто, ОСОБА_13   надала розписку  від 11.06.2017, в якій ОСОБА_1 зазначає, що   отримав 234 000 грн за договором позики від 11.06.2014 року. 
Виходячи із предмету даного спору - про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, колегія суддів вважає, що факт наявності між сторонами відносин позики за договором від 11 червня 2014 року, на підтвердження якого ОСОБА_14 написала  розписку про отримання у борг за договором позики 234 000 грн. від ОСОБА_1 , а  ОСОБА_1 11 червня 2017 року написав розписку про отримання цих коштів, спростовує доводи позивача про спільність їхнього бюджету у період 2014 року, ведення спільного господарства   та придбання квартири за спільні кошти. 
Таким чином, враховуючи, що у справі № 753/8974/21  ОСОБА_1 не посилався на договір позики від 06 червня 2014 року , укладений з його матір`ю ОСОБА_4 , а вказував на наявність договору позики, за яким він кошти в сумі 234 000 грн. позичив ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 ,  при цьому джерела походження коштів як його особистих позивач суду не надав, суд першої інстанції обґрунтовано  виходив з того, що  є очевидними ознаки того, що в дійсності його не існувало, й сторони такого договору, зважаючи на їх родинні відносини (матір та син), уклали його із визначеною датою з метою надання до суду вказаного договору як доказ по цій справі, який судом не може прийматися, оскільки є недопустимим доказом.
Відповідно до висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 , досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки  дії позивача ОСОБА_1   щодо надання суду договору позики з його матір`ю ОСОБА_4 та своєї  ж розписки від 06.06.2014 року, в якій передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна - квартири, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Надаючи оцінку  доданим до позовної заяви ОСОБА_1 платіжним документам про придбання речей, меблів, договорів щодо здійснення облаштування спірної квартири та фотознімки квартири,  суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначені докази належним чином не підтверджують обставин, які підлягають доведенню у даному спорі,  оскільки на вказаних документах відсутня інформація про позивача як набувача послуг, робіт або покупця, які мають відповідати критеріям, визначених законом про докази та доказування, й доводити встановлення такого факту. Крім того, в окремих документах наявна  інформація про набувача послуг, робіт, про відповідача - ОСОБА_3 , що спростовує вказані доводи  й свідчить на користь відповідача.
 
Враховуючи ту обставину, що судом першої інстанції було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків, однак не допитано їх в судовому засіданні,  судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про допит цих свідків у суді апеляційної інстанції.
Однак, показами зазначених свідків обставини, які встановлені судами  у справі № 753/8974/21,   та висновки суду першої інстанції у цій справі  не спростовуються.
Так, свідок ОСОБА_10 пояснив, що у період 2012 - 2013 років зустрічалися з ОСОБА_23 та ОСОБА_24 у кафе, в Оболонському районі, після  спільного відпочинку друзів у кафе ОСОБА_23   та ОСОБА_24 казали, що йдуть до ОСОБА_24 додому. На той час вони проживали разом у батьків ОСОБА_24 , купували побутову техніку для майбутньої квартири.   Свідок був присутній на свідкуванні дня народження ОСОБА_24   у 2014 році, ОСОБА_23 була присутня.  Разом з друзями ОСОБА_23 та ОСОБА_24 виїжджали на відпочинок на Десну .  Вони розповідали, що придбали квартиру за кілька місяців до весілля.
Свідок ОСОБА_9   пояснив, що з другої половини 2013 року  бачив, що ОСОБА_23 має ключі від квартири ОСОБА_24 по АДРЕСА_7 . У квартирі ОСОБА_23 разом з ними зустрічали новий 2014 рік. Висновки про те, що ОСОБА_23 та ОСОБА_24 жили однією сім`єю зробив тому, що бачив як вони разом виходять з квартири ОСОБА_24 по АДРЕСА_6   та заходять до неї. Коли приходив у цю квартиру в гості до ОСОБА_24 , то бачив, що ОСОБА_23 ходить  у домашньому одязі.
Свідок ОСОБА_8   пояснив, що працював разом з ОСОБА_1 , разом продавали запчастини до автомобілів. Сторони познайомились в кінці 2012 року, проживали з 2013 року разом у квартирі ОСОБА_24 по АДРЕСА_7 . ОСОБА_24 йому повідомляв, що частину коштів на придбання квартири позичали у батьків ОСОБА_24 . Вважає, що сторони у той період часу жили як чоловік та жінка, бо коли приходив до них додому, то бачив ОСОБА_23 у домашньому одязі, у неї були ключі від квартири ОСОБА_24 . 
Свідок ОСОБА_26 , що є чоловіком сестри позивача,  пояснив, що 2-3 рази на тиждень він заходить до батьків своєї дружини та в 2013 році спостерігав, як ОСОБА_23 та ОСОБА_24 стали разом проживати у квартирі ОСОБА_4 по АДРЕСА_7 . В 2014 році мати позичила ОСОБА_24 234 тисячі гривень на придбання квартири, ОСОБА_24 дав розписку. Також  ОСОБА_23 та ОСОБА_24 купували побутову техніку, яку потім перевезли у нову квартиру. 
Таким чином,  показами зазначених свідків не підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в 2013 - 2014 роках ( тобто у період сплати  коштів ОСОБА_3 за придбання майнових прав на спірну квартиру)  вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, оскільки у більшості випадків свідки зустрічались із сторонами  в кафе, на святах.  А  факт спільного проживання сам по собі, без наведення обставин щодо ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав  і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Отже показами  свідків не підтверджено будь-яких фактів наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат для  придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.
При цьому покази свідків щодо придбання у 2013 році побутової техніки, яка перебувала у квартирі позивача по АДРЕСА_6 , суперечать поясненням самого позивача про придбання побутової техніки наприкінці 2014 року. 
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі  № 161/8104/21-ц,  факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.
Отже, встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних  доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, зокрема, і в період придбання спірного майна,  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю спірної квартири, оскільки позивачем  не доведено, що між ним та відповідачем були відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , -  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                         Рейнарт І.М.