ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1408/22  Номер провадження 22-ц/814/321/25	Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н.І.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді: Чумак О.В.,
суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М. 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року, ухвалене суддею Крючко Н.І.
по справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
У червні 2022 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячої води у розмірі 35681,78 грн., що виникла за період з 01 листопада 2018 року по 01 грудня 2021 року, за надані послуги в квартиру АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі свої зобов`язання щодо оплати послуг належним чином не виконували, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2022 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячої води у розмірі 35681,78 грн. задоволено.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2023 року вищевказане заочне рішення скасовано.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2024 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито в зв`язку з смертю відповідача.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2024 року позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячої води задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» в солідарному порядку заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 35681,78 грн. та судовий збір у розмірі 2481 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не встановив коло належних відповідачів у справі, внаслідок чого прийняв помилкове рішення , в тому числі відносно недієздатної ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою з країни її перебування та відносно ОСОБА_4 , який був знятий з реєстрації згідно рішення суду в справі № 553/1584/18.
Окрім того, суд, посилаючись на те, що взаємовідносини між сторонами врегульовані договором від 25.11.2005 року, невірно з`ясував природу правовідносин між сторонами, оскільки не врахував, що зазначений договір був укладений з померлою ОСОБА_5 і вказаний особовий рахунок відкритий на її ім`я. Договір та інші належні та допустимі докази в обґрунтування вимог до відповідачів позивачем до суду надані не були.
Також, позивач в порушення ч. 5 ст. 177 ЦПК України не надав доказів кількості фактично спожитих комунальних послуг та обґрунтованого розрахунку заборгованості.
Наголошувала, що послуга з постачання теплової енергії і послуга з постачання гарячої води - дві різні комунальні послуги, проте, позивач просить стягнути заборгованість по ним, зараховуючи оплату за послуги з постачання гарячої води в спільний борг, не з`ясовуючи наявність чи відсутність боргу.
Окрім того вказала, що наявні в матеріалах справи заяви про визнання позову та розгляд справи без її участі вона не писала, вказані заяви були написані її адвокатом та підписані нею під впливом обману. 
Від представника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» адвоката Сотник І.Л. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, ПОКВПТГ «Полтавателопенерго» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води в м. Полтава, зокрема в квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло видане Відділом приватизації житла 30 липня 1993 року, вищевказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 . 
З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20.11.2018 у справі № 553/1584/18 визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 . 
Як вбачається з розрахунку заборгованості, внаслідок неналежної оплати наданих позивачем послуг теплопостачання за вказаною адресою за період з 01.11.2018 по 01.12.2021 утворилась заборгованість у розмірі 35681,78 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2024 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито в зв`язку з смертю відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за послуги теплопостачання, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до  ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Власником закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абз. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону); споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абз. 14 ч. 1 ст. 1 цього Закону).
Згідно положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. 
Таким чином, закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.
Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.
Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 26.09.2018 по справі № 750/12850/16-ц та від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості підтверджується факт як користування наданими позивачем послугами, так і факт здійснення часткової оплати комунальних послуг.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії та/або письмове прохання відстрочити сплату боргу та/або письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу та/або часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року по справі № 3-269гс16, у постанові від 9 листопада 2016 року по справі № 6-1457цс16, у постанові від 29 березня 2017 року по справі № 6-1996цс16,у постанові від 08 листопада 2017 року по справі № 6-2170цс16, Верховним Судом у постанові від 9 листопада 2018 року по справі № 911/3685/17, у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 569/8314/14.
Відповідачі не надали суду доказів відмови від отримання ними послуг з опалення та гарячого водопостачання від позивача, наявність звернень із відповідними претензіями до підприємства щодо кількості та якості наданих послуг. Квартира, в якій послуги надавалися позивачем, не від`єднана від мереж централізованого опалення та гарячого постачання у встановленому законодавством порядку, що також скаржником під сумнів при апеляційному перегляді справи не ставиться.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності позовних вимог з огляду на відсутність укладеного між сторонами договору є необґрунтованими, оскільки факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, відповідачами не спростований.
Разом з тим, встановлено, що вищевказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , тобто по 1/5 частині кожному.
Вищевказана обставина також встановлена рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25.06.2012, а тому в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
За приписами статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. 
З висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20), вбачається, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, хто саме та в якій частині успадкував належну ОСОБА_6 та ОСОБА_5 частку даної квартири.
Згідно ч. 5,7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Клопотань про витребування даної інформації, яка має суттєве значення для правильного вирішення спору, в порядку визначеному ст. 84 ЦПК України позивачем не пред`явлено.
Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, хто є спадкоємцем спадкового майна та в якій частині, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як співвласників даної квартири заборгованості за послуги теплопостачання з огляду на належну їм частку (по 1/5 кожному), а саме з кожного по 7136,35 грн. (35681,78 грн. ? 5).
Наявні в матеріалах справи довідки, які підтверджують факт не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірній квартирі, з огляду на те, що вони є її співвласниками, не можуть слугувати підставою для звільнення останніх від обов`язку утримання належної їм частки майна.
Доводи апеляційної скарги щодо недієздатності ОСОБА_3 , не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Долучена ОСОБА_1  медична довідка, на підтвердження вказаних обставин, викладена іноземною мовою, проте, апелянтом не враховано, що до даного письмового доказу, повинен додаватися переклад українською мовою, який засвідчений належним чином.  
Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/4473/17, від 21.12.2023 у справі № 910/6187/22.
Разом з тим, колегія суддів, з огляду на наявне рішення суду про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою, вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неврахування місцевим судом даної обставини, оскільки вона свідчить про безпідставність стягнення з нього заборгованості за комунальні послуги, яка виникла після ухвалення відповідного рішення.
Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи та вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позову.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. 
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За розгляд справи в суді першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2481 грн. 
Позовні вимоги задоволено на 59,99 %.
Таким чином, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 1488,35 грн. (2481 грн. ? 59,99 %), з кожного по 496,11 грн. (1488,35 грн. ? 3).
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 п. 3, 4 ч. 1, 382, 383 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково. 
Стягнути зОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги теплопостачання з кожного по 7136,35 грн. 
Стягнути зОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір з кожного по 496,11 грн. 
В задоволенні позову Полтавського обласного комунального виробничого підприємства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Головуючий:   О.В. Чумак

Судді  Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов