ОКРЕМА ДУМКА (частково розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
 
Справа № 521/14439/15-ц
Провадження № 61-655св24
 
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.           У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - кредитор) звернулось з позовом до ОСОБА_1 (далі - іпотекодавець), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 (далі - позичальник). Просив:
-                   визнати іпотечним майном земельну ділянку площею 0,0215 га з кадастровим номером 5110137300:47:009:032, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
-                   звернути стягнення на предмети іпотеки за договором іпотеки № PCL-502/043/2007, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О. В. і зареєстрованим у реєстрі за номером 2468 (далі - договір іпотеки), а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 (далі - будинок) та земельну ділянку загальною площею 243,1 кв. м, на якій розташований будинок, шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні, не нижчому за звичайні ринкові ціни, з метою задоволення вимог кредитора на загальну суму 23 401 113,33 грн за курсом 22,107282 грн/1 дол. США на 16 липня 2015 року, яка складається із: боргу за кредитом - 199 515,72 дол. США (еквівалент у гривні на день розрахунку - 4 410 750,29 грн), боргу за відсотками за користування кредитом - 28 124,09 дол. США (еквівалент у гривні на день розрахунку - 621 747,19 грн), пені за прострочення виконання зобов`язань - 18 368 615,86 грн (далі - вимоги кредитора).
2.           1 червня 2017 року Малиновський районний суд міста Одеси ухвалив заочне рішення, згідно з яким позов задовольнив частково:
-                   звернув стягнення на предмети іпотеки за договором іпотеки, а саме на будинок і земельну ділянку шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні, не нижчому звичайних ринкових цін з метою задоволення вимог кредитора;
-                   стягнув із поручителя на користь кредитора 3 654,00 грн судового збору.
3.           12 січня 2018 року цей суд ухвалив додаткове рішення, згідно з яким доповнив резолютивну частину заочного рішення: визнав земельну ділянку, яка належить поручителеві на праві приватної власності, іпотечним майном.
4.           2 серпня 2018 року Апеляційний суд Одеської області постановив ухвалу, згідно з якою залучив до участі у справі як правонаступницю поручителя неповнолітню ОСОБА_3 (далі - правонаступниця поручителя), інтереси якої представляла законна представниця - ОСОБА_4 (далі - мати правонаступниці поручителя).
5.           9 жовтня 2020 року суд першої інстанції постановив ухвалу, згідно з якою поновив правонаступниці поручителя строк для подання заяви про перегляд заочного рішення та залишив цю заяву без задоволення.
6.           16 листопада 2023 року Одеський апеляційний суд постановив ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, згідно з якою залучив правонаступником позивача ОСОБА_5 (далі - новий кредитор).
7.           16 листопада 2023 року апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу кредитора залишив без задоволення; апеляційні скарги законної представниці правонаступниці поручителя задовольнив частково:
-                   скасував заочне та додаткове рішення суду першої інстанції;
-                   ухвалив нове рішення, згідно з яким позовні вимоги задовольнив частково: звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме на будинок і земельну ділянку шляхом їхнього продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту: за кредитом - 199 515,72 дол. США, за відсотками за користування кредитом - 8 701,56 дол. США, пені за прострочення виконання зобов`язань - 52 018,13 грн, штрафних санкцій - 525,00 грн.
Початкову ціну встановив на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Вказав, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
-                   стягнув із правонаступниці поручителя на користь кредитора 3 654,00 грн судового збору.
8.           30 липня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою задовольнив частково касаційну скаргу правонаступниці поручителя: змінив постанову апеляційного суду, доповнивши її абзацом про визнання права іпотеки на земельну ділянку та виклавши абзац про звернення стягнення на будинок і земельну ділянку у новій редакції, змінивши помилкові суми боргу за кредитом і за процентами, які зазначив апеляційний суд, на ті, які вказав Суворовський районний суд м. Одеси у рішенні від 20 грудня 2010 року у справі № 2-5804/10.
 
ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
9.           Із постановою Верховного Суду погоджуюся лише частково, а саме з такими висновками:
-                   позовну вимогу про визнання нерухомості іпотечним майном або предметом іпотеки можна задовольняти частково і визнавати на таке майно право іпотеки чи право іпотекодержателя.
Визнання права іпотеки або визнання права іпотекодержателя є тією вимогою, задоволення якої дозволяє державному реєстраторові зареєструвати іпотеку (право іпотеки на предмет іпотеки). Задоволення вимоги про визнання нерухомості іпотечним майном або предметом іпотеки не матиме наслідком захист права іпотекодержателя, оскільки таке право має бути зареєстрованим, а державний реєстратор реєструє права на предмети іпотеки, а не такі предмети;
-                   звертаючи стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд помилково вказав, що за кредитом борг становив 199 515,72 дол. США, а за відсотками за користування кредитом - 8 701,56 дол. США. 
Згідно з рішенням від 20 грудня 2010 року у справі № 2-5804/10 (№ у реєстрі: 13079741) Суворовський районний суд м. Одеси стягнув залишок заборгованості за кредитом - 1 577 909,97 грн, відсотки за користування кредитом - 68 818,03 грн, пеню за прострочення виконання зобов`язань - 52 018,13 грн, штрафні санкції - 525,00 грн;
-                   апеляційний суд не мав підстав застосувати наслідки спливу позовної давності за відповідною заявою правонаступниці поручителя, бо таку заяву представник поручителя міг подати у суді першої інстанції.
10.        У постанові колегія суддів прямо чи опосередковано вирішила також декілька інших юридичних проблем, які зумовлені обставинами справи:
(1)              чи допустимими є дії кредитора, спрямовані на обхід практики Верховного Суду стосовно неможливості відступлення фізичним особам прав вимоги за кредитними договорами та права іпотеки за договорами іпотеки, а саме дії з відступлення таких прав фізичній особі після ухвалення рішення судом першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки? 
(2)              чи можна визнати право іпотеки, не зазначаючи іпотекодержателя?
(3)              чи можна вважати боржника, який подав касаційну скаргу, процесуально зацікавленим у визнанні права іпотеки, чого у резолютивній частині постанови не зробив апеляційний суд?
(4)              чи можна звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо на момент ухвалення цього рішення право іпотеки (право іпотекодержателя) ще незареєстроване?
 
Стосовно першого питання
11.        Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (пункти 6.26-6.28), від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (пункти 46-47, 49-51), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, а також від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 62), в якій мав місце частковий відступ від попередніх висновків для ситуації позбавлення кредитора банківської ліцензії та продажу права вимоги за кредитним договором у процедурі виведення банку з ринку).
12.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові в справі № 521/14439/15-ц відхилив доводи касаційної скарги про те, що укладений 15 червня 2021 року ТОВ «Стандарт фінанс групп» (не було учасником справи) із фізичною особою-новим кредитором договір його сторони не могли укласти, бо такий новий кредитор не має ліцензії на надання фінансових послуг, що зумовлює підстави для визнання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки недійсним. Обґрунтував відхилення тим, що станом на час ухвалення рішення суду першої інстанції зазначений договір є чинним.
13.        Формально такий висновок є правильним, бо Верховний Суд у його практиці не розглядав як нікчемні договори відступлення фізичним особам прав вимоги за кредитними договорами та прав іпотеки за договорами іпотеки. Виснував про їхню оспорюваність і вважав правильним задовольняти вимоги про визнання таких договорів недійсними.
14.        Однак видається, що ми маємо справу із недобросовісною поведінкою фінансових установ, спрямованою на обхід усталеної практики Верховного Суду щодо неможливості відступлення фізичним особам прав вимоги за кредитними договорами та прав іпотеки за договорами іпотеки. Недобросовісну, оскільки фінансові установи добре знайомі чи мали би бути знайомі із судовою практикою щодо визнання недійсними договорів про таке відступлення, але продовжують відповідні договори укладати.
15.        Тому постає питання, чи допускає принцип добросовісності як одна із основних засад цивільного законодавства можливість недобросовісної поведінки кредитора задля задоволення його вимог, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно недобросовісного боржника? І чи може недобросовісна поведінка останнього виправдовувати недобросовісність кредитора? Відповіді на ці питання, мабуть, ще доведеться отримати в іншій справі. 
16.        У справі ж № 521/14439/15-ц фактично пройшов апробацію підхід, згідно з яким, якщо відступлення фізичній особі прав вимоги за кредитним договором і права іпотеки за договором іпотеки відбувається після ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позову про стягнення боргу чи про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема на стадії апеляційного провадження), то боржник у цьому провадженні вже не заявить зустрічний позов про визнання недійсним відповідного договору. А поки суд розгляне іншу справу про визнання договору недійсним, стягнення боргу чи предмета іпотеки може завершитися. І тоді навряд чи матиме сенс перегляд рішення про таке стягнення за нововиявленими обставинами після набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним договору відступлення фізичній особі прав вимоги за кредитним договором і права іпотеки за договором іпотеки.
17.        Зауважу, що на мій погляд, висновок колегії суддів у цій справі не повністю узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, яка згідно з постановою від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 за позовом кредитної спілки та фізичних осіб-правонаступників скасувала рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимог про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. З-поміж інших аргументів вказала на те, що оскільки кредитна спілка не могла відступати права за кредитним договором і договором іпотеки, то суди не могли відповідні вимоги задовольнити.
Апеляційний суд у справі № 465/646/11 прямо вказав на те, що недійсність укладеного договору про відступлення права вимоги між кредитною спілкою та фізичними особами прямо не встановлена законом, а тому діє презумпція правомірності такого договору. Однак Велика Палата Верховного Суду з цим висновком, як і з деякими іншими, фактично не погодилася; судові рішення скасувала та скерувала справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Стосовно другого питання
18.        Правонаступниця поручителя, яка подала касаційну скаргу, стверджувала, зокрема, про те, що висновки апеляційного суду суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постановах у справах № 922/2416/17, № 686/10276/20, № 501/528/18. Відповідно до цього висновку, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем і стверджує, що його право як іпотекодержателя порушене, належним способом захисту є звернення до суду з позовом про визнання права іпотекодержателя.
19.        Скаржниця права у тому, що позивач не заявляв ні вимогу про визнання права іпотекодержателя на земельну ділянку, ні аналогічну за змістом вимогу про визнання за ним права іпотеки на цей об`єкт. Проте, оскільки апеляційний суд задовольнив позов частково, колегія суддів згідно з її постановою у справі № 521/14439/15-ц доповнила резолютивну частину постанови апеляційного суду абзацом про визнання права іпотеки на земельну ділянку. Мотивувала тим, що «резолютивна частина оскарженої постанови суду апеляційної інстанції не містить висновків щодо позовної вимоги про визнання права іпотеки на спірну земельну ділянку, додаткова постанова апеляційним судом з приводу цього не ухвалювалася».
20.        Підтримуючи можливість часткового задоволення вимоги про визнання земельної ділянки іпотечним майном або предметом іпотеки, звертаю увагу на те, що це, на мій погляд, не можна робити, не вказавши, за яким суб`єктом суд визнає право іпотеки. Останнє не може бути «безсуб`єктним». Суд завжди визнає наявність чи відсутність будь-якого права, включно з правом іпотеки, за конкретним кредитором. Проте у цій справі обмежився «абстрактним», відмежованим від суб`єкта-носія визнанням. Такі «безсуб`єктні» визнання права іпотеки можуть зумовлювати виникнення нових спорів особливо у випадку множинності іпотекодержателів.
21.        Беручи до уваги те, що кредитор, який був позивачем (ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), двічі змінився у матеріальних правовідносинах (спершу - на ТОВ «Стандарт фінанс групп», надалі - на ОСОБА_5 ), а у порядку процесуального правонаступництва ОСОБА_5 була залучена як правонаступниця кредитора-позивача у день ухвалення постанови апеляційного суду, неочевидно, чиє право іпотеки визнав Верховний Суд. 
22.        Інакше кажучи, чи можна з резолютивної частини постанови Верховного Суду зрозуміти, хто повноважний із цим судовим рішенням звернутися до державного реєстратора для реєстрації за собою права іпотеки: будь-хто із учасників справи, хто його принесе? будь-який із кредиторів, починаючи з того, який звернувся з позовом? лише новий кредитор? 
Зрештою, як державному реєстраторові зрозуміти з резолютивної частини цієї постанови, кого мав на увазі суд як «носія» визнаного права іпотеки на земельну ділянку?
 
Стосовно третього питання
23.        Касаційну скаргу подала правонаступниця поручителя. Просила постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Тобто скаржницю не можна вважати процесуально зацікавленою у тому, щоб у суді касаційної інстанції доповнити резолютивну частину постанови апеляційного суду рішенням про визнання права іпотеки на земельну ділянку.
24.        Апеляційний суд у розділі постанови «Щодо визнання майна іпотечним» зазначив, що «оскільки умовами договору іпотеки було передбачено, що земельна ділянка також є іпотечним майно, в тому числі право іпотекодержателя на земельну ділянку в разі звернення стягнення на житловий будинок, наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання земельної ділянки предметом іпотеки». Однак у резолютивній частині висновку про задоволення цієї вимоги немає. 
25.        Позивач мав би бути зацікавленим у тому, щоб зареєструвати за собою право іпотеки на земельну ділянку для звернення стягнення на неї. Тобто мав би бути зацікавленим у поданні або заяви про ухвалення апеляційним судом додаткової постанови, або касаційної скарги на постанову цього суду. Проте ні заяву, ні скаргу не подав.
26.        Процесуальна складність ситуації полягає у тому, що Верховний Суд доповнив резолютивну частину постанови апеляційного суду висновком про визнання права іпотеки на земельну ділянку, по-перше, без зміни мотивувальної частини постанови апеляційного суду, в якій вказано про «задоволення позовних вимог про визнання земельної ділянки предметом іпотеки», і, по-друге, зробив це за касаційною скаргою правонаступниці поручителя, а не позивача.
 
Стосовно четвертого питання
27.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові виклав у новій редакції абзац резолютивної частини постанови апеляційного суду щодо звернення стягнення на будинок і земельну ділянку як предмети іпотеки. Проте і на момент ухвалення відповідної постанови апеляційним судом, і на час ухвалення постанови Верховного Суду, право іпотеки на земельну ділянку не було зареєстрованим (постанова апеляційного суду не передбачала визнання права іпотеки чи права іпотекодержателя ні у мотивувальній, ні у резолютивній частинах). 
28.        Застава нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом (частина друга статті 577 ЦК України).
29.        Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону (частина друга статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
30.        Як на мене, державна реєстрація іпотеки є необхідною для наступного вирішення питання про можливість задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Лише після такої реєстрації іпотекодержатель за наявності підстав може заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тоді як у цій справі вимоги про визнання права іпотеки на земельну ділянку та про звернення стягнення на цей об`єкт суд вирішив одночасно. Тобто звернув стягнення на земельну ділянку без інформації про те, що право іпотекодержателя на неї зареєстроване. 
31.        Такий спосіб «економії часу» для позивача, коли суд одночасно задовольняє вимоги про визнання права іпотеки та про звернення стягнення на предмет іпотеки може мати негативні наслідки. Зокрема тоді, якщо до моменту виконання цього рішення суду на відповідний предмет буде зареєстроване право іпотеки іншого іпотекодержателя, який теж вирішить звернути стягнення на предмет іпотеки (див. частини другу та сьому статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
ІІІ. ВИСНОВОК
32.        З огляду на наведені міркування вважаю, що Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду доречно було передати справу № 521/14439/15-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від її висновку про те, що однією з підстав для скасування судових рішень про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути факт відступлення фінансовою установою прав за кредитним договором і договором іпотеки на користь фізичних осіб, коли договір про таке відступлення не визнаний недійсним (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11).
33.        Якщо питання про таке передання не було вирішене, то, на мій погляд, означені в цій окремій думці проблеми мали зумовити, зокрема, скасування постанови апеляційного суду у частині задоволеної вимоги про звернення на стягнення на земельну ділянку.
Суддя	 	Д. А. Гудима