УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/235/24 Головуючий у 1-й інст. Саланда О. М. 
Категорія 72 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Григорусь Н.Й.
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
секретаря судового засідання         Болейко А.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Житомирі цивільну справу № 283/235/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки і піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки і піклування Боярської міської ради Фастівського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Мабаракшиної Ельміри Дамирівни на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Саланда О.М. у м. Малині
в с т а н о в и в :
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обґрунтування якого вказала, що її син ОСОБА_3 загинув у березні 2022 року. У нього залишилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом з нею в с. Федорівка Коростенського району Житомирської області та перебувають на її утриманні. Матір дітей ОСОБА_2 з вересня 2023 року покинула дітей та проживає окремо, кошти на утримання дітей не надає, їх інтересами не цікавиться, періодично зловживає алкогольними напоями та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. 
Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Мабаракшина Е.Д., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що відповідач не має роботи, тобто на даний час не отримує прибуток. Заявлений відповідачем факт того, що вона уклала шлюб і в неї наразі повноцінна сім`я не підтверджує того, що дітям в цій сім`ї забезпечені всі умови для повноцінного розвитку. Довідки закладу дошкільної освіти та академічного ліцею підтверджують лише відвідування дітей цих закладів, а характеристики матері дітей не містять. В той час як докази подані позивачем доводять факт неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків та негативно характеризують останню.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мабаракшина Е.Д. доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні представник відповідача – адвокат Коваль Т.І. доводи апеляційної скарги вважала необґрунтованими та в її задоволенні просила відмовити. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Частина третя статті 12 ЦПК України покладає на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.
Відповідно до частини третьої  статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до роз`яснень викладених в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно із п. 16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/158, 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10).
Батько дітей ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 у селищі Гостомель Бучанського району Київської області (а.с. 11).
Позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 8) та відповідно бабусею його дітей.
Актом обстеження умов проживання, складеним 05.07.2024 начальником служби у справах дітей Боярської міської ради, встановлено, що діти проживають зі ОСОБА_2 в м. Боярка (а.с. 86).
Відповідно до довідки закладу дошкільної освіти (ясла - садок) комбінованого типу «Спадкоємець» Боярської міської ради від 14.05.2024 № 47 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахована в садок з 14.05.2024 та відвідує по теперішній час (а.с. 55).
Згідно із довідкою Боярського академічного ліцею «Лідер» Боярської міської ради від 26.06.2024 № 199 ОСОБА_4 навчається в 2 класі ліцею (а.с. 57).
Обґрунтовуючи заявлений позов ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу не займається вихованням дітей, не цікавиться їх життям та станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги, періодично зловживає алкогольними напоями, не проявляє належного батьківського піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що відповідач злісно ухиляється від участі у вихованні дітей.
Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
З висновку органу опіки та піклування – службою у справах дітей Боярської міської ради надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю вагомих на те підстав (а.с. 112). При цьому органом опіки та піклування, враховуючи пояснення ОСОБА_2 , яка визнала факт позбавлення її батьківських прав відносно однієї із п`яти її дітей та не спростувала зловживання нею алкогольними напоями, запропоновано стати під соціальний супровід до КНП «Центр соціальних служб» Боярської міської ради та пройти кодування від алкоголізму. У разі невиконання нею умов супроводу службою у справах дітей буде здійснено постановку на облік з подальшим здійсненням контролю за родиною з метою захисту прав та законних інтересів малолітніх дітей.
Даний висновок органу опіки та піклування є достатньо обґрунтованим, а тому суд погоджується із вказаним висновком, оскільки, у ньому наведено достатні підстави та аргументи, які б вказували на відсутність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. 
Недостатня участь матері у вихованні дітей з вересня 2023 року, коли вона виїхала на заробітки до м. Києва, не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
Будь-який сімейний спір стосовно дітей має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням їх інтересів.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).
Із врахуванням вищевказаних положень та обставин, що відповідач ОСОБА_2 як мати через ті чи інші обставини періодично відсутня у житті дітей, що не заперечується сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та покласти на Службу у справах дітей Боярської міської ради Киівської області контроль за виконанням нею своїх батьківських обов`язків.
З огляду на наведене рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що решту висновків суду доводи апеляційної скарги не спростовують, а тому в іншій частині судове рішення необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мабаракшиної Ельміри Дамирівни задовольнити частково. Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року змінити, доповнити резолютивну частину рішення абзацом другим та третім наступного змісту:
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покласти на Службу у справах дітей Боярської міської ради Київської області контроль за виконанням відповідачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 18 липня 2025 року.