ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 вересня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/10862/24
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1435/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                      головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                      суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.
                                      секретар: Шкарупа Ю.В.    
Позивач: керівник Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави 
Відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу:  заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року у справі за позовом  керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державної реєстрації земельної ділянки (суддя Логвіна Т.В.), ухвалене у м.Чернігів, повний текст рішення складено 27 червня 2025 року,
                               В С Т А Н О В И В:
У серпня 2024 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 в якому просив: 
- визнати незаконним та скасувати пункт 2.5 рішення Чернігівської міської ради 32 сесії 7 скликання від 22 червня 2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва», яким затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0424, площею 0,1000 га розташованої в м. Чернігів на перехресті вул. Федоровського та Грінченка;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0424, площею 0,10000 га;
- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:026:0424, площею 0,1000 га розташованої в АДРЕСА_1 на перехресті вул. Федоровського та Грінченка;
Мотивуючи заявлені вимоги, прокурор зазначив, що рішенням  Чернігівської міської ради 32 сесії 7 скликання від 22 червня 2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва», яким затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0424, площею 0,1000 га розташованої в м. Чернігів на перехресті вул. Федоровського та Грінченка. На підставі цього рішення 25.07.2018 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 . Однак, спірна земельна ділянка відведена у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог ст. 20, 51, 52, 83, 118, 121 ЗК України, Законів України «Про основи містобудування» та «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки як на момент видачі Чернігівською міською радою розпорядження, так і на час звернення до суду вона відноситься до земель рекреаційного призначення, земельних насаджень загального користування. Наявність порушення інтересів держави та відсутність органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції та представницькі повноваження у даній сфері, дають правові підстави для пред`явлення цього позову прокуратурою, яка набула статус позивача, в межах повноважень, визначених ЗУ «Про прокуратуру» та ЦПК України.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 5 серпня 2024 року задоволено заяву керівника Чернігівської окружної прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:026:0424, площею 0,1000 га, розташовану по на перехресті вул. Федоровського та Грінченка у місті Чернігові, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 липня 2018 року (номер запису про право власності – 27253608) за ОСОБА_1 ..
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору та скасування державних реєстрацій відмовлено. Скасовано заходи забезпечення, встановлені ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 5 серпня 2025 року. Стягнуто з Чернігівської окружної прокуратури у відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги на користь ОСОБА_1 20 000 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прокурором не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, розташування земельної ділянки відповідача кадастровий номер 7410100000:02:026:0424 площею 0,1000 га, у межах зони земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування, а також порушення відповідачем – Чернігівською міською радою порядку передачі земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 ЗК України. Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно скасуванню підлягають заходи забезпечення, установлені ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.08.2024 року. Витрати  ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню в сумі 20000 грн, оскільки на підтвердження їх понесення відповідачем надані достатні та допустимі докази.
В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Прокурор вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність факту належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення. Наголошує на тому, що на підтвердження факту належності наданої ОСОБА_1 у приватну власність землі до земель зелених насаджень загального користування (рекреаційного призначення) прокуратурою надано достатньо письмових доказів, зокрема, викопіювання виконане інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» ОСОБА_2 ; лист ДП «Діпромісто» від 11 вересня 2024 року. Проте, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 77, 89 ЦПК України безпідставно відхилив надані документи, визнавши їх неналежними доказами. Вважає, що районний суд необґрунтовано взяв до уваги інші докази, які визнав належними. Наведене беззаперечно свідчить про вибіркове та поверхневе дослідження наявних у справі доказів. Позивач вказує, що відповідач набув право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування рішення та подальшої державної реєстрації речового права. Але оскільки зони зелених насаджень загального користування є невід`ємним елементом екосистеми, незаконне їх відчудження призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля та неможливості використання земель у рекреаційних цілях. Позов прокурора не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу.
У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, а законне рішення суду – залишити без змін. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що прокуратурою не надано належних доказів на підтвердження заявлених вимог. Відповідлач вважає,  наявне в матеріалах справи викопіювання з Генерального плану м. Чернігова, виконане інженером- землевпорядником ОСОБА_2   недопустимим та неналежним доказом у справі, оскільки цей доказ суперечить інформації, наданій управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, не містить підпису особи, що його виконала, а також через невідоме походження цього документу. Надані прокурором докази щодо ніби то розташування земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:026:0424 площею 0,1000 га в межах категорії земель рекреаційного призначення, є нічим іншим, як припущенням прокурора та суперечить наявним у матеріалах справи документам, а самі докази, надані прокурором не являються належними та допустимими. Жодного згадування про належність земельної ділянки  площею 0,1000 га в м. Чернігові на перехресті вул. Федоровського та Грінченка до земель рекреаційного призначення у  Звіті про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності ( форма 6-зем) не має. Сторона відповідача просить стягнути з позивача понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.   
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено, що рішенням Чернігівської міської ради від 31.08.2006 року (7 сесія 5 скликання) «Про надання вилучення і передачу земельних ділянок в межах м. Чернігова та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок та встановлення прибережних захисних смуг» (пункт 10.11) Мельниченку Володимиру Івановичу дозволено розроблення проекту відведення на земельну ділянку на перехресті АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішенням Чернігівської міської ради від 26.06.2012 року (22 сесія 6 скликання) «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та будівництва індивідуального гаража» у зв`язку із закінченням терміну дії дозволу ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту відведення на земельну ділянку на перехресті АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішенням Чернігівської міської ради від 17.08. 2017 року №22/VII-23 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам, - учасникам АТО, учасникам бойових дій, ветеранам війни та членам сімей загиблих учасників АТО для індивідуального дачного будівництва, будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення особистого селянського господарства, індивідуального садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва» у зв`язку із закінченням терміну дії дозволу ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту щодо відведення земельної ділянки на перехресті вул. Федоровського та вул.. Грінченка орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У 2017 році Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 розроблено відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 08.05.2018 року зазначена земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі, про що видано витяг з Державного земельного кадастру №НВ-7406719132018 від 08.05.2018 року.
Рішенням Чернігівської міської ради (32 сесія 7 скликання) від 22 червня 2018 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального будівництва» ОСОБА_1 затверджено проект відведення та передано у власність земельну ділянку кадастровий номер 7410100000:02:026:0424 на перехресті АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
25 липня 2018 року Державним реєстратором ДП «Чернігівський наукового- дослідний та проектний інститут землеустрою» Комовою Ю.М. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 7410100000:02:026:0424 площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1609795474101, номер запису про право власності - 27253608.
Згідно листа управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13.05.2024 року №01-08/326 в місті Чернігові є діючою наступна містобудівна документація: - Генеральний план розвитку міста Чернігів, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003 року (10 сесія 24 скликання); - Тимчасовий порядок використання території м. Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 28.12.2011 року (16 сесія 6 скликання), основною складовою якого є план зонування території міста. Розроблений Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст «Діпромісто» ОСОБА_4 ;- Детальний план території центральної частини міста та детальні плани інших частин міста.
Згідно розділу 1.1. Тимчасового порядку використання території м. Чернігова затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 28.12.2011 року (16 сесія 6 скликання) (надалі – Тимчасовий порядок) Тимчасовий порядок діє на території містаЧернігова до затвердження змін та доповнень до Генерального плану розвитку м. Чернігова (далі – Генеральний план міста) з планом зонування території міста або оновленого плану зонування території міста (далі – План зонування), як окремої містобудівної документації.
За інформацією наданою на запит Чернігівської окружної прокуратури управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (лист №01-08/326 від 13.05.2024 року) земельна ділянка ОСОБА_1 кадастровий номер 7410100000:02:026:0424 площею 0,1 га знаходиться на межі зони «Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокової забудови з обмеженням поверховості по умовам зон регулювання забудови» та зони Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення».
Земельна ділянка кадастровий номер 7410100000:02:026:0424 площею 0,1000 га відведена ОСОБА_1 у зоні Ж-1-р, відповідає категорії земель житлової та громадської забудови.
Також управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради у своєму листі №01-08/326 від 13.05.2024 року зазначило, що надати викопіювання з Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування з позначенням на них місця розташування земельних ділянок, зокрема земельної ділянки Відповідача ОСОБА_1 кадастровий номер 7410100000:02:026:0424 площею 0,1 га, управління не має можливості, оскільки графічні матеріали Генерального плану м. Чернігова та плану зонування виконані без прив`язки до відповідних систем координат.
З викопіювання з плану зонування м. Чернігова вбачається схематичне орієнтовне розташування земельної ділянки відповідача відносно зони «Ж-1-р», зони «ГД-2-р», зони «Р-2» та зони «Р-4».
У матеріалах справи у складі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 на перехресті вул. Федоровського та вул. Грінченка у м. Чернігові наявна довідка з державної статистичної звітності з кількісного обліку земель та розподіл їх за власниками земель та землекористувачами (угіддями) станом на 01.01.2016 року (за формою 6-зем) від 27.11.2017 року №31-25-0.36-1698/169-17, у якій зазначено, що земельна ділянка на перехресті вул. Федоровського та вул. Грінченка у м. Чернігова формується за рахунок земель не наданих у власність чи постійне користування в межах населених пунктів (шифр рядка - 96, графа - 81).
Відповідно до Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма 6-зем) в рядку 96 зазначаються землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів, в графі – 81 – землі історико-культурного призначення.
Звернувшись з цим позовом, прокурор посилався на те, що відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку передано у власність з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 83 ЗК України, оскільки і на момент розпорядження нею Чернігівською міською радою, і на час вирішення спору, її віднесено до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування. 
На підтвердження доводів позову щодо належності спірної ділянки до земель рекреаційного призначення, позивач послався на графічні схеми, складені інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» ОСОБА_2 , згідно з якою земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0424, площею 0,1000 га, потрапляє в зону озеленення загального користування, позначену на Плані зонування території м. Чернігова відповідно до Генерального плану м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року та лист в.о. директора ДП «Діпромісто» від 11 вересня 2024 року, в якому зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0424 відповідно до генерального плану за функціональним призначенням потрапляє в межі територій зелених насаджень загального користування (т. 1 а.с. 191). Проте у цьому листі зазначено, що спірна земельна ділянка нанесена на чорно-білу копію генерального плану орієнтовно, відповідно до відкритих даних земельного кадастру.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Згідно зі ч. 2 ст. 52 ЗК України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.
Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.
З огляду на статтю 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.
Відповідно до положення статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій, передбачених вимогами зазначеної статті.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 65-67).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі  № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 70, 71).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
Із урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Указані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 13.11.2024 у справі № 363/2930/22.
Таким чином, виходячи з аналізу висновків Верховного Суду, у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам даної справи), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження №12-61гс21)).
Оскільки позов обгрунтований тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність, та на території яких не може бути діяльності, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель, колегія апеляційного суду виходячи з обставин саме цієї справи вважає, що належним способом захисту є віндикаційні вимоги, які не були заявлені позивачем у цій справі.
Ураховуючи викладене вище, суд доходить висновку про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, що має наслідком безумовну відмову у задоволенні такого позову.
Виходячи з вище вказаного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня  2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).  
З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 було заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу із зазначенням  розміру понесених витрат та додано до відзиву договір на надання професійної правничої допомоги № 07.08/24-01 від 07 серпня 2024 року, акт наданих послуг від 05.08.2025 року, квитанцію про переказ коштів від 23.07.2025 року.
Від сторони позивача не надійшло заперечень  на заяву   ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат.
Ураховуючи, що апеляційну скаргу керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави задоволено частково, а оскаржуване судове рішення – змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, приймаючи до уваги що стороною позивача не надано заперечень чи клопотань щодо розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для  задоволення заяви про відшкодування витрат понесених відповідачем ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на його користь 10000 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
                                     У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, вул.Князя Чорного, 9, код ЄДРПОУ 02910114) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 04.09.2025 року
   
Головуючий:                                          Судді: