УХВАЛА

20 серпня 2025 року 
м. Київ
справа №320/14906/24
адміністративне провадження № К/990/32397/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Соколова В.М.,
перевірив касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заянчуковського Сергія Олеговича на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України про стягнення суддівської винагороди,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Вищого адміністративного суду України, в якому, збільшивши позовні вимоги, просила: стягнути з відповідача на її користь за період з 08 листопада 2019 року по 31 грудня 2023 року 8  887  203,44   грн недоплаченої суддівської винагороди, а саме: 6  715  854,95 грн указаної винагороди за 2019 - 2023  роки; 834  427,76 грн за січень - березень 2024 року; 430  614,00 грн невиплаченої допомоги на оздоровлення та 906  306,73 грн недоплаченої суми вихідної допомоги.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року позов задоволено частково. Зобов`язано Вищий адміністративний суд України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 08 листопада 2019 року по 31 грудня 2023 року суддівську винагороду у розмірі, установленому первинною редакцією Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI), виходячи із посадового окладу судді у 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2025 року скасовано рішення суду першої інстанції та в позові відмовлено.
30 липня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024     року в частині відмови в позові та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2025 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник просить переглянути оскаржені судові рішення на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю, а рішення суду першої інстанції в частині та задовольнити позов в цій частині вимог.
Предметом спору у цій справі є правомірність обчислення розміру суддівської винагороди, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, установленого Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік та стягнення невиплачених сум.
Справу розглянуто судами за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Так, за умовами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328     цього Кодексу підстави (підстав). 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому, приписами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, які винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України. Отже, касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. 
Отже, ураховуючи те, що указану справу розглянуто судами за правилами спрощеного позовного провадження, судові рішення у цій справі, за приписами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених підпунктами «а» - «г» цієї норми, з урахуванням приписів частини четвертої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі представник Весельської Т.Ф., зокрема, навів мотиви в обґрунтування наявності виключних обставин, передбачених підпунктами «а» «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які можуть бути оцінені судом лише в розрізі допуску оскаржуваних судових рішень до касаційного оскарження.
Перевіривши інші доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення, зокрема, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування пункту 3 розділу ІІ «Перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016  року №  1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №  1774-VIII), Закону №  2453-VI, Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі     - Закон № 1402-VIII), сформованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року (справа № 200/9195/19-а) та застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24 квітня 2025 року (справа №   240/9028/24) щодо застосування положень пункту 2 частини третьої статті 135, пункту 14-3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII, абзацу четвертого  статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та абзацу четвертого   статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Предметом спору в обох справах була правомірність обчислення розміру суддівської винагороди, у тому числі, виходячи з розміру прожиткового мінімуму, як розрахункової величини, установленого Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний рік.
Також суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду у справах №№820/1853/17, 420/366/20, 820/2567/17, 826/9767/17, 816/1244/17, 804/3789/17,  520/11431/18, 826/9404/17, 826/7286/18, 826/9767/17, сформовані у подібній категорії справ.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 указав, що оскаржує судові рішення на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки є підстави для відступлення від висновків Верховного Суду, сформованих у справах №№     820/1853/17, 826/9404/17, 820/2567/17, 804/3789/17, 826/7286/18, 826/9767/17, з посиланням на помилкове визначення Верховним Судом мети прийняття Закону України №  1774-VIII, реальне зменшення розміру винагороди судді, у зв`язку з прийняттям указаного Закону, з наведенням власних розрахунків втрачених, на думку представника заявниці, сум. Позивачка указує, що застосування Закону України №  1774-VIII суперечить міжнародним та національним гарантіям діяльності судді.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
За приписами пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень в касаційному порядку з цих підстав можливе у разі, якщо заявник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Суд звертає увагу, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Крім того, оскарження судового рішення з підстав необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції полягає у аналізі аргументів Верховного Суду, що стали підставою для такого висновку та викладення обґрунтування щодо іншого підходу до застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах.  
Водночас заявник касаційної скарги фактично не погоджується з позицією апеляційного суду, однак не наводить належних доводів та аналізу аргументів Верховного Суду щодо застосування норми права і не обґрунтовує інший підхід до її застосування, ніж той, що вже викладений у постановах Суду.
Верховний Суд зауважує, що у постанові від 04 квітня 2025 року (справа № 240/9028/24) Велика Палата Верховного Суду з-поміж іншого, зауважила, що з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року, вона відступає від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі №  280/1233/22 та 21 березня 2024 року у справі №   620/4971/23, і зазначає про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Такого підходу Верховний Суд наразі дотримується й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді подібних справ, а тому не вбачає підстав для відступу від сформованих висновків, що наразі є сталими і забезпечують єдність та стабільність судової практики.
Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд
У Х В А Л И В :
1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Заянчуковського Сергія Олеговича на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2025 року відмовити.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                                 С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    В.М. Соколов