ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року	Львів	Справа № 460/27871/23 пров. № А/857/20878/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі №460/27871/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,- ( головуючий суддя першої інстанції – Недашківська К.М., час ухвалення - не вказано, місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного тексту – 12.05.2025),

В С Т А Н О В И В :

          У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, за результатами розгляду якої, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів, за період з 28 лютого 2018 року 24 жовтня 2023 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, за період з 28 лютого 2018 року по 24 жовтня 2023 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
          Ухвалою суду від 24.03.2025 зобов`язано відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення в адміністративній справі №460/27871/23 протягом тридцяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень копії цієї ухвали.
          Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у прийнятті Звіту Військової частини НОМЕР_1 про виконання судового рішення у справі №460/27871/23 відмовлено. Встановлено Військовій частині НОМЕР_1 новий строк для подання до суду Звіту про виконання судового рішення у справі №460/27871/23, який становить два місяці, з дати отримання копії цієї ухвали.
          Не погоджуючись із ухвало суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга. 
          Апелянт зазначає, що на виконання судового рішення у справі № 460/27871/23 військовою частиною НОМЕР_1 обчислення виплаченої суми компенсації здійснене починаючи з 28 лютого 2018 року, що у свою чергу відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ та пункту 4 Порядок № 159 є підставою для нарахування суми компенсації, виходячи з невиплаченого грошового забезпечення саме за один день - 28 лютого 2016 року (день заборгованості) і по вересень 2023 року помноженого на індекс інфляції в період невиплати доходу. Сума компенсації втрати частини доходу, відповідно розрахунку за вказаний період, складає 101,87 грн. і після відрахування ПДФО (18%) та військового збору (1,5%) виплачена сума становить 82,00 грн. (розрахунок та платіжна інструкція додаються).
Крім того, в розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (зі змінами в редакції від 04.02.2021), сума індексації грошових доходів громадян є частиною доходу порушення строків виплати якої підлягають компенсації. Тобто, до 04.02.2021 року як дати внесення відповідних змін у статтю 2 Закону України року № 2050-ІІІ, порушення строків виплати сум індексації з грошових доходів громадян компенсації не підлягали.
Індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не нараховувалась та виплачена виключно на підставі судового рішення. Крім того, нормативно-правовими актами, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не передбачено здійснення компенсаційних виплат громадянам (військовослужбовцям) втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
          З урахуванням наведеного  вважає, що компенсація позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та сплаченого судового збору проведена згідно судового рішення у адміністративній справі № 460/27871/23 та у відповідності до вимог чинного законодавства України.
Натомість, суд першої інстанції не дослідивши всіх обставин та відповідних змін у законодавстві своєю ухвалою встановив відповідачу новий строк для подання Звіту про виконання судового рішення виходячи з суми заборгованості - 82320,85 грн, що відповідає компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати доходів за період з 01.01.2016 по 24.10.2023, а не періоду встановленого судом апеляційної інстанції - з 28.02.2018 по 24.10.2023.
При винесенні судового рішення по даній адміністративній справі № 460/27871/23 Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 21.06.2024 року визначив період з якого слід нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів позивача у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення з 28 лютого 2018 року по 24 жовтня 2023 року, без зазначення суми, що є розміром відшкодування.
На підставі викладеного просить суд скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 р. в адміністративній справі № 460/27871/23 і винести нове рішення (ухвалу), яким прийняти Звіт про виконання судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 та вважати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 в адміністративній справі № 460/27871/23 такою, що виконана відповідачем у повному обсязі.
          Позивач правом подання відзиву не скористався.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі  відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справ слідує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.03.2024  адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2022 по 04.08.2022 в розмірі 82320 грн 20 коп (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів). Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати доходів з 01.01.2016 по вересень 2022 року на суму виплаченого доходу 82320 грн 85 коп. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати доходів за період з 01.01.2016 по вересень 2022 року на суму виплаченого доходу 82320 грн 85 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року в справі №460/27871/23 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів, за період з 28 лютого 2018 року 24 жовтня 2023 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів, за період з 28 лютого 2018 року по 24 жовтня 2023 року, у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Ухвалою суду від 24.03.2025 заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення у справі №460/27871/23 задоволено; зобов`язано відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення в адміністративній справі №460/27871/23 протягом тридцяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень копії цієї ухвали.
11 квітня 2025 року відповідач подав до суду Звіт про виконання судового рішення (далі Звіт).
Суд першої інстанції у прийнятті Звіту про виконання судового рішення у справі №460/27871/23 відмовив з тих підстав, що рішення суду у повному обсязі  не виконано.
          Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Як визначено статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1402-VIII) суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У статті 13 Закону № 1402-VIII розтлумачено зміст такої конституційної засади судочинства як обов`язковість судових рішень, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.
Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Так, Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) зазначено про те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном у сенсі пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (994_535) до Конвенції (995_004).
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
Суд першої інстанції вірно встановив та з постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 р. слідує, що відповідач виплатив позивачу заборгованість індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 82320,85 грн. - 24.10.2023 року. Тобто, відповідач порушив строки виплати індексації грошового забезпечення позивача, за період з 28 лютого 2018 року по 24 жовтня 2023 року. Отже, відповідач, одночасно із виплатою суми заборгованості мав обов`язок виплати позивачу суму компенсації втрати частини доходів за період з 28.02.2018 року по 24.10.2023 року, однак не виконав його.
При цьому, сумою заборгованості у спірному випадку слід вважати суму 82320,85 грн, яка виплачена 24.10.2023, та яка повинна братися за обрахунок компенсації втрати частини доходів, а не 152,09 грн (заборгованість за один день), як зазначає відповідач.
Отже, за результатами розгляду суду Звіту відповідача про виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що поданий Звіт не свідчить про повне виконання рішення суду, оскільки на час подання Звіту повного відновлення порушеного права Позивача не відбулося, а саме Відповідачем здійснено лише часткове виконання судового рішення.
          Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає зазначені в апеляційній скарзі доводи безпідставними, а висновки суду першої обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі №460/27871/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін