Справа № 342/499/24 
Провадження № 22-ц/4808/1006/25
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді:                Баркова В. М.,
               суддів:                        Василишин Л. В.,
                                               Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ТОВ «Юніт Капітал» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року у складі судді Федів Л. М., ухвалене у м. Городенка Івано-Франківської області, повний текст якого складено 05 травня 2025 року у справі за позовом ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду із позовом до відповідачки  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те. що 20 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_2  шляхом заповнення анкети-заяви було укладено кредитний договір № 622283052 у формі електронного документа з використанням електронного підпису на суму 22 000 грн.зі сплатою процентів за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, строком на 30 днів. Відповідачка підписала кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV66AW2.
У зв`язку із невиконанням умов вказаного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування у ОСОБА_2 виникла заборгованість.
Посилаючись на те, що ТОВ «Юніт Капітал» 06 березня 2024 року за договором факторингу № 06/03/24 набуло право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором, а відповідачка ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється погашати наявну заборгованість, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 249 грн., з яких 22 000 грн. – заборгованість по кредиту, 56 249 грн. – заборгованість по відсотках за користування кредитом, а також судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Ухвалою Городенківського районного суду від 29 серпня 2024 року змінено прізвище відповідача у справі, з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення ТОВ «Юніт Капітал», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме стягнути на свою користь заборгованість за кредитним у розмірі 78 249 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 6 056 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність ним укладення між відповідачкою та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» спірного кредитного договору та переходу права вимоги до скаржника, оскільки після заповнення відповідачкою анкети-заяви ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 22 000 грн. на банківську карту № НОМЕР_1 боржниці що, в свою чергу, свідчить про прийняття нею пропозиції ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Помилковим, на думку скаржника, є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем зміни прізвища відповідачкою в процесі оформлення заявки на отримання коштів в кредит, оскільки в матеріалах справи міститься копія паспорта відповідачки із зазначенням її РНОКПП НОМЕР_2 , що підтверджує факт її ідентифікації. Більш того, ухвалою суду від 29 серпня 2024 року змінено прізвище відповідачки з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », що вкотре підтверджує той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є однією особою.
Скаржник звертає увагу суду на те, що зміна прізвища відповідачки не звільняє її від обов`язку в невиконанні зобов`язання за кредитним договором.
Позивач вважає, що при подані позовної заяви ним долучено всі наявні докази, що передані в результаті факторингового ланцюгу та підтверджують зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором.
Вказує, що з метою підтвердження позовних вимог, позивач звертався до суду першої інстанції із клопотанням про отримання первинних бухгалтерських документів, однак ухвалою суду від 28 листопада 2024 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з посиланням на те, що ним не надано доказів неотримання при укладенні договорів факторингу №06/03/24 від 06 березня 2024 року документації, що стосуються заборгованості ОСОБА_1 , які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржників по заборгованостях, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості, чи доказів звернення з відповідним запитом щодо надання запитуваної інформації по договору № 3622283052 від 20 квітня 2021 року до первісних кредиторів, відмови останніх у її наданні.
Скаржник зазначає, що виконання укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії з 28 листопада 2018 року по 31 грудня 2022 року. За даним договором ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки на загальну суму 49 913 грн.
Невірним, на думку позивача, є висновок суду першої інстанції про те, що передача права вимоги відбулася в момент укладення договору факторингу, оскільки відповідно до умов договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. В свою чергу, позивач долучив всі належні докази, а саме: договір факторингу 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та витяг з реєстру прав вимоги № 139 від 22 червня 2021 року до вказаного договору факторингу, що містять підписи уповноважених на це осіб.
Зауважує, що відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 78 249 грн. Вказаний витяг підтверджує, що право вимоги за Кредитним договором у № 622283052 від 20 квітня 2021 року відступлено ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на законних підставах, а передача права вимоги відбулася відповідно до умов Договору факторингу. Оскільки строк дії цього договору був продовжений додатковими угодами до 2024 року, а передача права вимоги здійснена на підставі Реєстру прав вимоги № 9, відступлення відбулося в межах чинного на той момент зобов`язання. Таким чином, перехід права вимоги є правомірним і відповідає умовам договору.
Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №06/03/24 від 06 березня 2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 78 249 грн. 
Позивач стверджує, що право вимоги за кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «Таліон Плюс» на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та в подальшому Скаржнику на підставі Реєстрів прав вимоги, оформлене належним чином.
Додатково звертає увагу суду на те, що розрахунки заборгованості, надані попередніми кредиторами й позивачем в сукупності з наданими реєстрами є беззаперечними доказами факту заборгованості, а отже позовні вимоги доведені Скаржником в повній мірі.
Твердження суду на недоведеність переходу права вимоги в зв`язку з тим, що позивачем не долучено докази, що підтверджують оплату договорів факторингу є нікчемними, оскільки позивач долучив платіжну інструкцію № 1785 від 07 березня 2024 року про оплату договору факторингу № 06/03/2024. При цьому позивач не має змоги надати докази оплати за договорами факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, оскільки відповідні документи не були передані в ході факторингового ланцюгу.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Юніт Капітал» представник відповідачки ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити без змін рішення суду першої інстанції. Додатково представник відповідачки вказує, що позивачем не надано суду відповідних бухгалтерських документів, що використовуються банками під час перерахування коштів, зокрема, щодо перерахунку відповідачці 20-21 квітня 2021 року 22 000 грн. згідно договору № 622283052 від 20 квітня 2021 року. Зауважує, що в матеріалах справи відсутній будь-який банківський документ з АТ «Юнекс Банк», яким би було підтверджено, що грошові кошти в сумі 22 000 грн. 20-21 квітня 2021 року дійсно були перераховані Іванишин, чи ОСОБА_2 на її банківський рахунок в АТ КБ «Приватбанк». Також вказує, що позивачем належним чином не доведено факт укладення між відповідачкою та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитного договору № 622283052 від 20 квітня 2021 року у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачем не доведено в судовому засіданні та не підтверджено належними та допустимими доказами, що саме між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Менівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір від 20 квітня 2021 року № 622283052 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Також суд першої інстанції вважав, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права грошової вимоги до відповідачки від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», відповідно не довів перехід права вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до «Юніт Капітал», тобто не довів перехід права вимоги на кожному етапі такої передачі. Такий висновок судом першої інстанції був обґрунтований тим, що предметом договір факторингу № 28/1118-01 на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за вказаним кредитним договором, як ТОВ «Таліон Плюс» згідно договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, так і в подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» згідно з договором факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року та ТОВ «Юніт Капітал» згідно з договором факторингу № 06/03/24 від 06 березня 2024 року.
Проте з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, зважаючи на таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № 622283052 у формі електронного документа з використанням електронного підпису на суму 22 000 грн.зі сплатою процентів за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, строком на 30 днів.
Вказаний договір, додаток № 1 до нього, паспорт споживчого кредиту до договору відповідачка  ОСОБА_1 підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором «МNV66AW2» 20 квітня 2022 року (т.1, а.с.110-117). У зазначених документах ОСОБА_1 вказала свій РНОКПП: НОМЕР_2 . 
Водночас у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 20 квітня 2021 року зазначено персональні дані позичальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_3 виданий 14 вересня 2017 року, РНОКПП: НОМЕР_2 та номер картки НОМЕР_4 , на яку повинно було відбутись зарахування кредитних коштів за кредитним договором № 622283052 (т. 1, а.с. 109).
Долученим позивачем до матеріалів справи платіжним дорученням № 16fa297c-b2d3-445d-89c7-ef23035dbd85 від 20 квітня 2021 року підтверджується перерахування ТОВ «Менівео швидка фінансова допомога» кредитних коштів у сумі 22 000 грн. згідно договору № 622283052 від 20 квітня 2021 року ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_4 (т.1, а.с. 118).
Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідачка була зобов`язана надати відповідні докази згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 76 ЦПК України та, оскільки належних та допустимих доказів на спростування зазначеного платіжного доручення відповідачкою не надано, її заперечення проти позовних вимог в цій частині є безпідставними.
Колегія суддів зауважує, що ухвалою Городенківського районного суду від 29 серпня 2024 року за клопотанням позивача змінено прізвище відповідача у справі, з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». У зазначеній ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зміни прізвища відповідачки з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 15 вересня 2020 року (т.3, а.с. 181-182).
Аналізуючи зміст вищеперерахованих документів та беручи до уваги той факт, що РНОКПП відповідачки як до зміни її прізвища, так і після неї, залишився незмінним - 3442509043, колегія суддів вважає, що « ОСОБА_2 » (РНОКПП: НОМЕР_2 ) і « ОСОБА_1 » (РНОКПП: НОМЕР_2 ) є однією особою. А тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що саме між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Менівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір від 20 квітня 2021 року № 622283052.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
З врахуванням положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Також, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.  
Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає доведеним факт укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору №622283052 саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.
Що ж стосується висновку суду про недоведеність позивачем переходу права грошової вимоги до відповідачки від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до кредитора ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал», колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.
На підтвердження переходу права вимоги за вказаним кредитним договором позивач посилається на те, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Згідно п. 1.3 цього договору право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Відповідно до п. 1.5. договору факторингу, Реєстр прав вимоги - означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного Реєстру наведена в додатку №1 до договору.
Згідно п. 4.1 договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку.
Згідно п. 8.2 договору строк цього договору закінчується 28 листопада 2019 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором(т.1, а.с.134-140).
Додатковими угодами №19 від 28 листопада 2019 року, №26 від 31 грудня 2020 року та №27 від 31 грудня 2021 року, укладеними між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» строк дії договору факторингу № 28/1118-01 відповідно продовжувався до 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року та 31 грудня 2022 року (т.1, а.с. 28, 29-35, 39).
Згідно копії витягу реєстру прав вимоги №139 від 22 червня 2021 року представники ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року підписали реєстр, за яким рахується заборгованість за кредитним договором №622283052 від 20 квітня 2021 року на загальну суму 49 913 грн., з яких 22 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту та 27 913 грн. – заборгованість по відсоткам (т.1, а.с. 47-49).
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. (т.1, а. с. 65-70).
Додатковими угодами №2 від 03 серпня 2022 року та №3 від 30 грудня 2022 року, укладеними між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» строк дії договору факторингу № 05/0820-01 продовжено відповідно до 31 грудня 2022 року та до 30 грудня 2024 року включно (т.1, а.с.84-85).
Згідно копії витягу реєстру прав вимоги №9 від 30 травня 2023 року представники ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на виконання договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року підписали реєстр, за яким рахується заборгованість за кредитним договором №622283052 від 20 квітня 2021 року на загальну суму 78 249 грн., з яких 22 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту та 56 249 грн. – заборгованість по відсоткам (т.1, а.с. 44-46).
В подальшому 06 березня 2024 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 06/03/24 (т.1, а.с. 93-97).
Відповідно до п.1.2. договору факторингу № 06/03/24 перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги.
На підставі акту прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 06/03/24 від 06 березня 2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передало, а ТОВ «Юніт Капітал» прийняло реєстр боржників в кількості 1 451 (т.1, а.с. 147).
Відповідно до витягу з реєстру боржників від 06 березня 2024 року до договору факторингу № 06/03/24 в даному реєстрі під № 577 значиться ОСОБА_2 , кредитний договір №622283052 від 20 квітня 2021 року на загальну суму 78 249 грн., з яких 22 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту та 56 249 грн. – заборгованість по відсоткам (т. 1, а. с. 41-43).
Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, відбулася заміна кредитодавця на підставі укладених договорів, а тому до ТОВ «Юніт Капітал», перейшло право вимоги за кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року в сумі 78 249 грн., укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що Договором встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не надала суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.
Отже, долучені до справи договори факторингу є чинними, їх дійсність ніким не оспорено, а тому вони підлягають до виконання.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Надані позивачем наведені вище докази, як кожен окремо так і їх сукупність належним чином підтверджують заявлені у позові обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 дійсно отримала кредит у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та в подальшому перехід прав за кредитним договором вимог до нових кредиторів: спочатку до ТОВ «Таліон Плюс», пізніше до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а в подальшому до позивача ТОВ «Юніт Капітал». Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на наведені у позові обґрунтування позивача та належним чином не оцінив надані позивачем докази, відтак дійшов помилкового висновку, що до позивача не перейшло право вимоги за кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 20 квітня 2021 року укладено кредитний договір №622283052, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати позичальникові кредит у розмірі 22 000 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору.
Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником, який може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду (п. 1.2. та 1.3. договору).
За користування кредитом протягом дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в такому порядку: виключно на період строку визначеного в п. 1.2. договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 76,65% річних, що становить 0,21 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним; за умови продовження строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3. договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.2. договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 310,25% річних, що становить 0,85 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним.
Згідно із розрахунком заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року заборгованість відповідачки станом на 22 червня 2021 року становить 49 913 грн., з яких 22 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту та 27 913 грн. – заборгованість по відсоткам (т.1, а.с. 130-131).
Згідно із розрахунком заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором №622283052 від 20 квітня 2021 року заборгованість станом на 30.05.2023 року становить 78 249 грн. з яких: 22 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту та 56 249 грн. – заборгованість по відсоткам (т.1, а.с.132-133).
Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором, нарахована позивачем заборгованість відповідачки за кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року станом на 20 березня 2024 року складає 78 249 грн., з яких 22 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту та 56 249 грн. – заборгованість по відсоткам (т.1, а.с.50).
Між тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку заборгованості зі сплати відсотків за договором є обґрунтованими.
Таким чином нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене і оскільки, враховуючи положення п. 1.2-1.4 кредитного договору та не сплату відповідачкою всіх нарахованих процентів протягом Дисконтного періоду, строк кредитування за договором № 622283052 не продовжувався та закінчився 20 травня 2021 року, стягненню підлягає заборгованість за період з 20 квітня 2021 року по 20 травня 2021 року включно в розмірі 23 386 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 22 000 грн. та заборгованості зі сплати відсотків в сумі 1 386 грн. (22 000 грн. * 30 дн. * 0,21%), яка і підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, належним чином не оцінив надані сторонами докази, надав неправильну правову оцінку доводам та доказам позивача, ухвалене судове рішення суду першої інстанцій необхідно скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
У апеляційній скарзі позивач просив вирішити питання розподілу судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 6 056 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., з яких: 6 000,00 грн. в суді першої інстанції та 4 000 грн. - в апеляційному суді. 
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги частково у розмірі 23 386 грн. з 78 249 грн., що становить 29,89% (23 386 грн. х 100% / 78 249 грн.) з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 724,05 грн. (2 422,40 грн. х 29,89%) сплаченого судового збору за подання позовної заяви (т.1, а.с. 152) та 1 086,08 грн. (3 633,60 грн. х 29,89%) - за подання апеляційної скарги (т.2, а.с. 219).
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Між тим, в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги у судах першої та апеляційної інстанцій, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що звертаючись до суду апеляційної інстанції представник позивача ТОВ «Юніт Капітал» - Тараненко А.І. просив суд стягнути із відповідача на користь ТОВ «Юніт Капітал» витрати на професійну допомогу у розмірі 10000 грн., з яких 6 000  грн. в суді першої інстанції та 4 000 грн. в апеляційній інстанції.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу сторона скаржника надала копію договору про надання правової допомоги № 22/02/24-02 від 22 лютого 2024 року, що підписано сторонами АО «Тараненко і партнери» та ТОВ «Юніт Капітал» (т.1, а.с. 61-63).
Відповідно до п 3.3 договору про надання правової допомоги гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 22/02/24-02 від 22 лютого 2024 року.
Також, позивачем надано протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 22/02/24-02 від 22 лютого 2024 року, який є додатком до договору (т.1, а. с. 64) та додаткову угоду № 5 до договору про надання правничої допомоги № 22/02/24-02 від 22 лютого 2024 року. 
Відповідно до п. 3.5. після належного виконання доручення адвокатське бюро надає клієнту акт прийому-передачі наданих послуг.
Таким чином обсяг наданих адвокатом послуг та їх вартість відповідно до умов договору про надання правничої допомоги має бути підтверджена актом прийому-передачі наданих послуг.
Між тим, належних та допустимих доказів наданих позивачу послуг (підписаний сторонами відповідний акт), представником позивача суду не надано.
Таким чином надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлені вимоги щодо стягнення із відповідачки 6 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а тому вони відшкодуванню не підлягають.
Стосовно витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
До апеляційної скарги скаржником було долучено акт прийому-передачі наданих послуг, який є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги № 22/02/24-02 від 22 лютого 2024 року, яким АБ «Тараненко та партнери» та ТОВ «Юніт Капітал» засвідчили, що виконавець надав, а клієнт отримав такі послуги: складання апеляційної скарги – 4 000 грн. 
Оскільки відповідачка не заявляла про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не доводила їх не співмірність, апеляційний суд вважає, що витрати на правову допомогу позивача в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з відповідачки в повному розмірі – 4 000 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ «Юніт Капітал» - задовольнити частково.
Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2025 року – скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 622283052 від 20 квітня 2021 року станом на 20 березня 2024 року в розмірі 23 386 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 22 000 грн. та заборгованості зі сплати відсотків в сумі 1 386 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1 810,13 грн.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       І. О. Максюта