ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
03 червня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 644/7545/23 
провадження № 61-4790св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінська Наталя Вікторівна, 
 
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року у складі колегії суддів Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінська Наталя Вікторівна, про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просила встановити факт її проживання однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Орджонікідзевський районний суд міста Харкова рішенням від 08 січня 2024 рокузаяву задовольнив. 
 
Встановив юридичний факт, що ОСОБА_1 проживала з 01 січня 2004 року разом із ОСОБА_2 однією сім`єю до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про те, що  ОСОБА_1 дійсно проживала із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю із 2000 року до дня смерті останнього, і що вони вели спільний побут та господарство. 
 
Однак, зважаючи на те, що можливість встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу законодавцем надана з 01 січня 2004 року, суд встановлює такий юридичний факт у справі саме з цієї дати. 
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада 13 лютого 2025 року подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 10 березня 2025 року відмовив Харківській міській раді у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року. 
 
Відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова                       від 08 січня 2024 року у цій справі на підставі частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. 
 
Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що наведені заявником у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження обставини не є поважними причинами пропуску цього строку і не є підставами (виключними випадками), передбаченими пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, за наявності яких суд може поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення його повного тексту, оскільки Харківська міська рада була обізнана як із наявністю справи в суді першої інстанції, так і з її рухом. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У квітні 2025 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня          2025 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
 
Касаційну скаргу Харківська міська рада подала на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивувала тим, що всупереч положенням частини третьої статті 357 ЦПК України суд апеляційної інстанції не постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху та, як наслідок, позбавив заявника права звернутися до суду із заявою про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення та навести інші підстави для поновлення цього строку. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У травні 2025 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 01 травня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Орджонікідзевського районного суду міста Харкова. 
 
20 травня 2025 року справу № 644/7545/23 передано до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані апеляційним судом 
 
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявоюпро встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем (а. с. 1-8). 
 
Орджонікідзевський районний суд міста Харкова ухвалою від 05 жовтня 2023 року прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та відкрив провадження у справі в порядку окремого провадження (а. с. 117). 
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 6100708920068, копію ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 жовтня 2023 року Харківська міська рада отримала 17 жовтня 2023 року (а. с. 120). 
 
12 грудня 2023 року Харківська міська рада подала до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 150-152). 
 
Орджонікідзевський районний суд міста Харкова задовольнив зазначене клопотання Харківської міської ради та відклав розгляд справи, призначений на 12 грудня             2023 року, до 08 січня 2024 року (а. с. 158-160). 
 
08 січня 2024 року Харківська міська рада звернулася до суду першої інстанції із заявою про відкладення розгляду справи (а. с. 161, 162). 
 
Не знайшовши достатніх підстав для повторного відкладення судового розгляду,           08 січня 2024 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова ухвалив рішення, яким задовольнив заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Повний текст цього рішення складено            17 січня 2024 року та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень           22 січня 2024 року (а. с. 169-173). 
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 0600247654604, копію рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року Харківська міська рада отримала 08 лютого 2024 року (а. с. 120). 
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада 13 лютого 2025 року подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження (а. с. 181-195). 
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 10 березня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року у цій справі на підставі частини другої статті 358 ЦПК України у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (а. с. 220, 221). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України). 
 
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань. 
 
У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. 
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації. 
 
За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
 
У статті 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. 
 
Отже, сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. 
 
Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. 
 
Такі висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 733/112/20 (провадження № 61-16703св23) та від 06 березня 2024 року у справі № 953/5340/21 (провадження № 61-16122св23). 
 
У межах річного строку з дня складення повного судового рішення може бути поновлено строк на апеляційне оскарження з інших поважних причин будь-яким заявникам, а особам, не повідомленим про розгляд справи, - і поза межами річного строку. 
 
Тобто річний преклюзивний строк для поновлення строку на апеляційне оскарження не поширюється на учасників справи, не повідомлених про розгляд справи. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка, відповідно, не знала / не могла знати про розгляд справи. 
 
Також у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15 (провадження № 61-22496св19), від 29 січня 2021 року у справі № 308/2739/16 (провадження № 61-9648св19), від 21 червня 2023 року у справі № 202/32361/13 (провадження № 61-3546св23) зазначено, що під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній). 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (параграф 53). 
 
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (параграф 41). 
 
У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. 
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що повний текст рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року складено   17 січня 2024 року та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень       22 січня 2024 року. 
 
29 січня 2024 року на адресу Харківської міської ради направлено копію рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 січня 2024 року, яке остання отримала 08 лютого 2024 року, про свідчить наявне у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення. 
 
Апеляційна скарга подана до апеляційного суду 13 лютого 2025 року, тобто після спливу одного року з дня складення судом першої інстанції повного тексту рішення, при цьому, Харківська міська рада була повідомлена про розгляд справи належним чином, що з огляду на норми частини другої статті 358 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску такого строку. 
 
Докази виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою, у матеріалах справи відсутні, як і докази, що свідчили б про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги. 
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд обґрунтовано виснував про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки заявник не навів об`єктивних підстав, які б унеможливили його звернення до суду в межах встановленого строку. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що всупереч положенням частини третьої статті 357 ЦПК України суд апеляційної інстанції не постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху та, як наслідок, позбавив заявника права навести інші підстави для поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення, не заслуговують на увагу, оскільки сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку, який є преклюзивним (присічним). 
 
Залишення апеляційної скарги без руху застосовується, коли скарга має інші процесуальні недоліки (наприклад, не сплачено судовий збір, не додано копії документів тощо), але подана в межах встановлених строків (або заявлено клопотання про поновлення пропущеного, але не преклюзивного строку). 
 
Отже, якщо виявлено пропуск річного преклюзивного строку на подання апеляційної скарги без наявності винятків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не може застосовувати норми про залишення апеляційної скарги без руху (стаття 357 ЦПК України). Залишення без руху застосовується до інших недоліків скарги або у випадку пропуску звичайних строків оскарження, які можуть бути поновленні. У цій ситуації, коли йдеться про присічний строк, наслідком є саме відмова у відкритті апеляційного провадження, а не залишення скарги без руху. 
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження у цій справі згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України, а, отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування цим судом норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	І. В. Литвиненко