УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 червня 2025 року
м. Київ
справа № 607/4037/24
провадження № 51-1986 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого        ОСОБА_1 ,
суддів                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року щодо останньої,
встановив:
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
21 жовтня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року,  ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з 
ОСОБА_5 на її користь 5 000 грн моральної шкоди.
За вироком суду  ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона 03 лютого 
2024 року, близько 15 год 20 хв., перебуваючи в приміщенні загальної кухні, що знаходиться на 4 поверсі гуртожитку Тернопільського вищого професійного училища № 4 ім. Михайла Паращука, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в ході словесного конфлікту, діючи умисно, розпилила вміст газового балончику в обличчя ОСОБА_6 , чим спричинила хімічний опік обох очей і шкіри обличчя, який за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування вказує про те, що висновки суду про насильницькі дії 
ОСОБА_5 по відношенню до потерпілої не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. При цьому звертає увагу на те, що ОСОБА_5 було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків сторони захисту, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також працівників поліції, які прибули першими на місце події та могли підтвердити неправомірність дій саме потерпілої ОСОБА_6 по відношенню до неї. На думку захисника, при призначенні покарання судом не враховано обставини, що характеризують особу обвинуваченої, а саме: відсутність судимості, позитивну характеристику за місцем проживання, стійкі соціальні зв`язки, проживання разом із донькою інвалідом, яка потребує постійного догляду. Вважає, що апеляційний суд своїх висновків належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги, обмежившись лише перерахуванням доказів покладених в основу вироку і загальним формулюванням про доведеність винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку. 
При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги 
ОСОБА_4 щодо безпідставної відмови у задоволенні клопотання про виклик свідків, оскільки вони стосуються неповноти судового розгляду, що не є предметом касаційного розгляду.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КК України єдиною і достатньою підставою кримінальної відповідальності є наявність у вчиненому особою суспільно небезпечному діянні всіх ознак кримінального правопорушення передбаченого КК України.
Склад кримінального правопорушення це сукупність юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільне небезпечне діяння, як конкретне кримінальне правопорушення, передбачене кримінальним законом.
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, характеризується діянням, спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження, наслідком у вигляді легкого тілесного ушкодження та причинним зв`язком між ними.
Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується умисною формою виною.
В ході судового розгляду місцевий суд дійшов висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який зроблено з додержанням положень 
ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, що підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. Дії обвинуваченої кваліфіковані вірно, як умисне легке тілесне ушкодження.
Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: 
- показань потерпілої ОСОБА_6 , з яких слідує, що 03 лютого 2024 року, близько 
14 год 30 хв., перебуваючи за місцем проживання, вона вийшла із кімнати на кухню гуртожитку по АДРЕСА_1 , де в той час із кімнати 
№ 1 у коридор вийшла ОСОБА_5 , яка вприснула їй в очі та в рот балончиком із хімічним вмістом, після чого її паралізувало та вона впала на підлогу;
- показань свідка ОСОБА_11 , яка вказала, що вона вибігла з кімнати в коридор допомогти мамі ОСОБА_6 на її крики, в якої були червоні очі, з яких текли сльози та вона бачила як ОСОБА_5 в цей час забігала у свою кімнату із балончиком в руках;
- показань свідка ОСОБА_12 , який повідомив суду, що у лютому 2024 року, точної дати не пригадує, близько 14 год 30 хв., він почув крики ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , після чого відчув печіння у горлі та у нього потекли сльози;
- показань свідка ОСОБА_13 про те, що вона є сусідкою обвинуваченої і потерпілої та чула їх сперечання, потім крик однієї із них, після чого вона відчула печіння у горлі та у неї текли сльози;
- показань свідка ОСОБА_14 , з яких слідує, що вона чула, як кричала 
ОСОБА_6 , після цього відчула неприємний запах та у неї був кашель;
- протоколу проведення слідчого експерименту від 13 лютого 2024 року за участю ОСОБА_6 , яка показала механізм та спосіб розпилення з газового балончика їй в обличчя обвинуваченою;
- довідки КНП «Тернопільської обласної клінічної лікарні» ТОР № 36 від 03 лютого 2024 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_6 при зверненні 03.02.2024, 
о 16 год 15 хв., виявлено хімічний опік кон`юнктиви першого ступеню обох очей і шкіри обличчя, після чого здійснено промивання очей відповідних розчином та рекомендовано лікування в офтальмолога за місцем проживання;
- висновку експерта № 115 від 14 лютого 2024 року, відповідно до якого у
  ОСОБА_6 при зверненні в лікарню було діагностовано хімічний опік першого ступеня кон`юнктиви (слизової оболонки) обох очей і шкіри обличчя, які можуть вказувати на подразнюючу дію хімічної речовини, незадовго до її звернення по медичну допомогу, та відносяться до легкого тілесного ушкодження.
На підставі аналізу наведених доказів місцевий суд дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки поза всяким розумним сумнівом, на підставі безпосередньо досліджених належних, допустимих, достовірних, у сукупності достатніх та взаємопов`язаних доказів, встановлено, що ОСОБА_5 умисно розпилила вміст газового балончику в обличчя потерпілій ОСОБА_6 , чим спричинила хімічний опік обох очей і шкіри обличчя.
Доводи захисника про те, що досліджені докази не підтверджують вини 
ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції проаналізувавши всі обставини вчиненого кримінального проступку, спосіб його вчинення, знаряддя та локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченої, її відносини з потерпілою, які були неприязними відповідно до показань самої обвинуваченої, вказав про направленість умислу ОСОБА_5 на заподіяння тілесних ушкоджень та бажання настання шкідливих наслідків для потерпілої. 
При цьому, на переконання Суду, за встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_5 були умисними та направлені на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю потерпілої.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги захисника щодо покладення в основу обвинувального вироку неналежних та недопустимих доказів, оскільки касаційна скарга не містить конкретних аргументів в цій частині, що позбавляє Суд можливості їх перевірити, натомість вказані доводи зводяться до незгоди з оцінкою доказів.
За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Окрім цього, суд апеляційної інстанції перевірив доводи ОСОБА_4 щодо розпилення обвинуваченою вмісту перцевого балончику з метою самозахисту, з приводу чого зазначив, що відсутні докази, які б доводили «поза розумним сумнівом», що остання діяла з метою самозахисту, а наявність неприязних відносин не дає право застосовувати щодо особи перцевий балончик. 
Разом з цим, апеляційним судом було спростовано твердження захисника про недостовірність показань свідка ОСОБА_11 , оскільки усі докази, у тому числі показання свідків та показання потерпілої, узгоджуються між собою, протиріч не мають, досліджені судом першої інстанції повно та об`єктивно.
При цьому, вказаний суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. 
Крім цього, доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару,                                          а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
З огляду на указану мету й вищезазначені принципи покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, при призначенні 
ОСОБА_5 виду та розміру покарання судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченої, яка притягується до кримінальної відповідальності вперше, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також, що обвинувачена самостійно виховує дочку із інвалідністю, що віднесено до обставин, які пом`якшують покарання, тому дійшли обґрунтованого висновку, що достатнім є покарання у виді штрафу.
Відповідно до вимог статей 50, 65, КК України ОСОБА_5 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК України.
Таким чином, вагомих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на 
вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
21 жовтня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 
19 лютого 2025 року щодо останньої. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                               ОСОБА_3