ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 679/44/25
Провадження № 22-ц/820/1386/25
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю: представника позивача, представника відповідача, третьої особи, її представника
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 679/44/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Волковим Сергієм Вікторовичем, на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 квітня 2025 року в складі судді Безкровного І.Г. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Нетішинської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення Нетішинської міської ради.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Нетішинської міської ради від 08 квітня 2014 року № 57/1324 «Про скасування пункту 16 додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21.08.1997 № 260 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок під садівництво».
На підтримання заявлених позовних вимог посилався, що із кінця 1980 року до початку 1990 року користується земельною ділянкою площею 0,04 га для ведення садівництва, розташованої на території Садового товариства «Заозерне» в м. Нетішин Хмельницької області, яка була передана йому у приватну власність під садівництво на підставі п. 16 додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 260 від 21.08.1997, яке станом на дату його прийняття було правовстановлюючим документом.
У подальшому, у зв`язку зі зміною вимог законодавства, ОСОБА_1 на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування виготовив технічну документацію із землеустрою, за якою було сформовану зазначену земельну ділянку як об`єкт цивільних прав у розумінні ст. 791 Земельного кодексу України шляхом встановлення її меж на місцевості, внесення даних про цю земельну ділянку до Державного земельного кадастру та присвоєння їй кадастрового номеру 6810500000:03:003:0429.
Крім того, 19.09.2016 року ОСОБА_1 здійснив державну реєстрацію належного йому права власності на вказану земельну ділянку.
У жовтні 2024 року позивач та його представник, ознайомившись із матеріалами цивільної справи № 679/1100/20, дізналися про те, що рішенням Нетішинської міської ради № 57/1324 від 08.04.2014 відповідач скасував п. 16 додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 260 від 21.08.1997. Позивач вважав, що рішення відповідача від 08.04.2014 є протиправним, оскільки фактично припиняє право приватної власності ОСОБА_1 на відповідну земельну ділянку, що суперечить чинному законодавству, оскільки це виходить за межі повноважень органу місцевого самоврядування, позаяк останній не може скасовувати свої попередні рішення та вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року, задоволено клопотання адвоката Огойка А.А., залучено ОСОБА_2 до участі у розгляді зазначеної цивільної справи як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 квітня 2025 року, стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн.
ОСОБА_1 та його представник – адвокат Волков С.В. подали апеляційну скаргу, вважають рішення суду першої інстанції такими, що прийняті з невірним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права та просять їх скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог. При цьому вказують, що ОСОБА_1 з кінця 1980 початку 1990 років користується земельною ділянкою площею 0,04 га. для ведення садівництва, яка розташована на території садового товариства «Заозерне» в м. Нетішин Хмельницької області. На підставі пункту 16 Додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21.08.1997 р. № 260, ОСОБА_1 передано у приватну власність під садівництво земельну ділянку площею 0,04 га. на території садового товариства «Заозерне». Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року, у редакції, чинній на час передання ОСОБА_1 у приватну власність спірної земельної ділянки, передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для садівництва. Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Отже, передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Таким чином, станом на дату прийняття виконавчим комітетом Нетішинської міської ради рішення від 21.08.1997 р. № 260, про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,04 га. під садівництво на території садового товариства «Заозерне», вказане рішення місцевого самоврядування було правовстановлюючим документом. Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.
Посилаються, що пункт 16 Додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21.08.1997 р. № 260, пов`язаний із реалізацію суб`єктивного права ОСОБА_1 на отримання в приватну власність земельної ділянки площею 0,04 га. на території садового товариства «Заозерне», факт прийняття рішення про передачу позивачу земельної ділянки у власність є початком реалізації свого права на отримання у власність земельної ділянки. Отже позивач, з моменту прийняття виконавчим комітетом Нетішинської міської ради рішення від 21.08.1997 р. № 260, отримав право приватної власності на спірну земельну ділянку та з урахуванням наведених вище норм закону, мав право на державну реєстрацію означеного права власності. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, відсутність в момент прийняття оскаржуваного рішення, яке посвідчувало право ОСОБА_1 на отримання в приватну власність земельної ділянки, не давало Нетішинській міській раді законних підстав приймати рішення про скасування рішення про передачу позивачу у приватну власність земельної ділянки.
Також представник апелянта посилається, що оскільки ОСОБА_1 оскаржено в апеляційному порядку рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року, яким вирішено спір по суті, відповідно у разі зміни або скасування апеляційним судом рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області 10 квітня 2025 року підлягає скасуванню й додаткове рішення, а судові витрати перерозподілу.
ОСОБА_2 та її представник - адвокат Огойко А.А., подали відзив на апеляційну скаргу, вважають, що суд першої інстанції правомірно кваліфікував рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21 серпня 1997 року № 260 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок під садівництво» як ненормативний правовий акт одноразової дії, який вичерпує свою силу з моменту реалізації (виконання). На момент скасування пункту 16 додатку № 1 до цього рішення (08.04.2014) ОСОБА_1 не здійснив жодних дій для його реалізації: не виготовив технічної документації, не визначив меж земельної ділянки на місцевості, не отримав державний акт або інший документ, що посвідчує право на землю. Як наслідок, рішення не було реалізоване і могло бути скасоване органом місцевого самоврядування без порушення законодавства. Разом з тим, державна реєстрація права власності на земельну ділянку була здійснена лише 19.09.2016, тобто через понад два роки після скасування цього пункту рішенням Нетішинської міської ради від 08.04.2014 № 57/1324, технічна документація із землеустрою була розроблена в червні 2016 року, що підтверджує факт нереалізованості рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21 серпня 1997 року № 260 на момент його скасування. Крім того, позивач ніколи не був членом означеного садового товариства, на відміну від ОСОБА_2 , яка з 2002 року є членом ОК СГТ «Заозерне» та фактично користується спірною земельною ділянкою понад 20 років. Ця обставина встановлена постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08.11.2013 у справі № 679/1557/13-а та ухвалою цього ж суду від 14.03.2014. Також зазначають, що орган місцевого самоврядування має право скасовувати власні акти у разі їх невідповідності Конституції чи законам України. Позиція апелянта суперечить принципу правової визначеності та стабільності правовідносин. Відновлення дії рішення, яке вже було скасоване, та визнання прав за особою, яка не скористалась ними понад 17 років, призвело б до грубого порушення прав третіх осіб. Скасовуючи пункт 16 додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21 серпня 1997 року № 260, орган місцевого самоврядування діяв не лише в межах компетенції, а й на виконання вищевказаного судового рішення, що виключає ознаки протиправності. Таким чином, суд першої інстанції не вийшов за межі повноважень, а діяв у межах правової визначеності та презумпції законності актів міської ради
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду у скасуванню з ухваленням нового рішення  з наступних підстав.
Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Так судом правильно встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 260 від 21.08.1997 було передано у приватну власність під садівництво земельні ділянки громадянам-членам садових товариств «Заозерне» і «Лісний» у розмірах згідно з додатками № 1 та № 2.
Як вбачається з архівного витягу Архівного відділу виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 04-01-240/2019 від 05.07.2019, у додатку № 1 до рішення виконкому № 260 від 21.08.1997 під назвою «Список громадян-членів Садового товариства «Заозерне», яким земля передається у приватну власність» під № 16 зазначається ОСОБА_1 із вказівкою площі 0,04 га.
Постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08.11.2013 у справі № 679/1557/13-а зобов`язано Нетішинську міську раду Хмельницької області розглянути заяву ОСОБА_2 про скасування рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради «Про передачу у приватну власність земельних ділянок під садівництво» № 260 від 21.08.1997. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Нетішинська міська рада не розглядає заяву ОСОБА_2 і зобов`язана була розглянути її заяву від 26.11.2012 року незалежно від позитивної чи негативної рекомендації комісії. Тобто суд при задоволенні позову виходив з порушення органом місцевого самоврядування процедурних питань розгляду заяву, зобов`язав розглянути заяву, однак не встановлював і не зобов`язував органом місцевого самоврядування яке конкретно рішення має бути прийнято за заявою.
Рішенням Нетішинської міської ради № 57/1324 від 08.04.2014 було скасовано п. 16 додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради «Про передачу у приватну власність земельних ділянок під садівництво» № 260 від 21.08.1997, а саме ОСОБА_1 
19 вересня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6810500000:03:003:0429 площею 0,0407 га, яка має цільове призначення для індивідуального садівництва, що розташована у Садово-городньому товаристві «Заозерне» в м. Нетішин Хмельницької області.
Підстава реєстрації за позивачем права власності на дану земельну ділянку - рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 260 від 21.08.1997.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
       Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Разом з тим відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.
Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема:
а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується;
б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.
Натомість ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним.
Слід зазначити, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі № 344/16763/17.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції з посиланням на норми ст. 22 ЗК 1990 року та ст. 125 ЗК 2001 року виходив з того, що оскаржуване позивачем рішення є актом індивідуальної дії, яке станом на момент його скасування рішенням Нетішинської міської ради № 57/1324 від 08.04.2014 не було реалізоване, а тому не вичерпало свою дію, позаяк відсутність протягом тривалого часу (з 1997 по 2014 роки) із боку позивача дій, спрямованих на виконання рішення ВК НМР № 260 від 21.08.1997, свідчить про відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних із реалізацією права позивача на отримання відповідної земельної ділянки.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна.
Згідно ст. 6 Земельного кодексу 1990 року громадяни  України  мають право  на  одержання у власність земельних ділянок для садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у  власність  громадян для садівництва. 
Відповідно п.п. 1, 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року N 15-92 Кабінет міністрів постановив сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських удівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Такий правовий висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17. від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, Верховного Суду від 05 червня 2025 року в справі № 464/872/23.
Отже за змістом норм Земельного кодексу 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» 1992 року підставою безоплатного набуття права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення садівництва станом на 1997 рік було рішення місцевої  Ради  народних  депутатів  і саме на підставі даного рішення позивач набув право власності на спірну земельну ділянку і фактично дане рішення і є реалізацією права власності позивача на отримання у власність земельної ділянки і саме дане рішення є правовою підставою послідуючої реєстрації права власності  позивача на спірну земельну ділянку на підставі норм ст. 22 ЗК 1990 року, ст. 125 ЗК 2001 року, ЦК 2004 року, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 260від 21.08.1997 є актом індивідуальної дії, яке станом на момент його скасування рішенням Нетішинської міської ради № 57/1324 від 08.04.2014 не було реалізоване, так як позивач не оформив і не зареєстрував за собою права власності спірну земельну ділянку є помилковими.
Рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 260 від 21.08.1997 року про передачу позивачу у власність спірної земельної ділянки є ненормативним правовим актом місцевого самоврядування одноразового застосування, вичерпало свою дію після його винесення, позаяк стало правовою підставою для реалізації позивачем свого права на отримання земельної ділянки у власність, а тому не могло бути скасовано самим органом місцевого самоврядування, що призвело до погіршення існуючого становища позивача.
Дане рішення в разі порушення прав інших осіб, Нетішинської територіальної громади може бути визнано неправомірним чи скасовано лише в судовому порядку за відповідними позовами зацікавлених осіб. 
В зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку, що рішення Нетішинської міської ради від 08 квітня 2014 року № 57/1324 «Про скасування пункту 16 додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21.08.1997 № 260 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок під садівництво» суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 та нормам Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому підлягає скасуванню, а позов задоволенню.
Вказаним обставинам справи суд першої інстанції дав невірну оцінку, неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду та додаткове рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
У відповідності до норм ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору за подання позову і апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Волковим Сергієм Вікторовичем, задовольнити,
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення,
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати рішення Нетішинської міської ради від 08 квітня 2014 року № 57/1324 «Про скасування пункту 16 додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 21.08.1997 № 260 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок під садівництво».
Стягнути з Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позову в сум 1211,2 грн.
Стягнути з Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1453,44 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Судді А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова