ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1190/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 712/7025/20 Категорія: 304090000 	Троян Т.Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи: 

позивачі за первісним позовом,
відповідачі за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 ;

відповідач за первісним позовом,
позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_5 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_5 – адвокат Гасанов Роман Анатолійович,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_5  –адвоката Гасанова Романа Анатолійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и в :

       У липні 2020 року ОСОБА_6 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_5 , в якому просив стягнути зі ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики від 04 грудня 2015 року у розмірі 143000 доларів США. Первісний позов обґрунтований тим, що між сторонами укладений договір позики грошових коштів від 04.12.2015, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 143000 доларів США, а відповідачка зобов`язалась повернути вказані кошти. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написала розписку від 04.12.2015. Оскільки відповідачка борг не повертала, позивач був змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
       У жовтні 2020 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, який обґрунтований тим, що ОСОБА_6 зазначених у розписці від 04.12.2015 коштів не передавав, вказана розписка була написана під психологічним тиском. Підставою для застосування вказаних погроз позивачем стало те, що сторони перебували довгий час у близьких стосунках, які почали обтяжувати ОСОБА_7 у 2014-2015 роках, між сторонами почали відбуватися суперечки, ОСОБА_6 погрожував оприлюднити подробиці вказаних стосунків її партнерам та чоловіку, з яким вона вела спільний бізнес. У результаті однієї з таких суперечок, а саме 04.12.2015 була написана розписка під тиском ОСОБА_6 , після складання якої він повідомив, що це буде гарантією того, що він не повідомить інформацію про їх відносини близьким, рідним та бізнес-партнерам. Сума була названа в розмірі 143000 доларів США ОСОБА_6 самостійно. Між сторонами спору фактично не існує правовідносин за договором позики, оскільки ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 143000 доларів США не передав, а ОСОБА_5 їх не отримувала. За вказаних обставин, оскільки розписка була складена під психологічним тиском без волевиявлення учасника правочину ОСОБА_5 , передачі коштів не відбулось, позивачка за зустрічним позовом просила визнати договір позики недійсним.
       Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.06.2021 замінено померлого позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 на його правонаступників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє мати ОСОБА_4 .
       Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2025 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою від 04.12.2015 в розмірі 71500 доларів США та судовий збір 5465,20 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 борг за розпискою від 04.12.2015 в розмірі 35750 доларів США та судовий збір 2732,60 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_5 на користь малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 борг за розпискою від 04.12.2015 в розмірі 35750 доларів США та судовий збір 2732,60 грн.
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним відмовлено.
       Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції зазначив, що наявні у матеріалах справи документи та наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчать про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, які виникли внаслідок отримання відповідачкою від позивача грошових коштів протягом певного проміжку часу і вона зобов`язувалась повернути відповідні кошти, обсяг яких сторони на момент складання розписки 04.12.2015 визначили в остаточній сумі 143000 доларів США. За своєю суттю такі правовідносини не суперечать правовій природі складання боргової розписки, а сам факт складання такої боргової розписки та її існування засвідчують дійсність грошового зобов`язання позичальника та відсутність його виконання перед кредитором. 
       Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказав, що за висновком комплексної психолого-почеркознавчої експертизи не встановлено, що виконання досліджуваного рукописного тексту розписки було здійснено ОСОБА_5 під впливом штучного або природнього (тимчасових внутрішніх (незвичний психофізіологічний стан, а саме: хвилювання, збудження, фізична втома тощо), тимчасових зовнішніх (незвична поза, незвичне тримання пишучого приладу, в незвичних умовах тощо) збиваючих факторів.
       Наданий відповідачкою висновок спеціаліста за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа від 01.06.2021, суд першої інстанції вважав таким, що не є достатнім доказом, який спростовував би як факт отримання позичальницею коштів, так і наявність утвореної заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики.
       Судом також враховано, що звернення до поліції з приводу погроз її життю та вимагання невстановленою особою коштів відповідачкою здійснене лише у листопаді 2020 року, тобто після звернення позивача ОСОБА_6 до суду з позовом про стягнення коштів, тобто через більш ніж чотири роки після написання спірної розписки та настання строку сплати боргу за договором позики.
       Не погодившись з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.04.2025, представник ОСОБА_5 – адвокат Гасанов Р.А. 21.05.2025 через підсистему «Електронний суд» подав до Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов – задовольнити. 
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що долучена до позову боргова розписка була складена під тиском ОСОБА_6 та використовувалася ним як механізм шантажу ОСОБА_5 .
       Скаржник зазначає, що підтвердженням безгрошового написання розписки та написання її під тиском є висновок комплексної психолого-почеркознавчої експертизи. Підтвердженням відсутності факту передачі грошових коштів також є висновок за результатами спеціального психофізіологічного дослідження (СПФД) з використанням поліграфу, відповідно до якого ОСОБА_5 написала боргову розписку під загрозою шантажу з боку ОСОБА_6 .
       В апеляційній скарзі зазначено, що оскільки написання боргової розписки було здійснено під впливом, а саме насильством, тому відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
       Скаржник також вказує, що сторона позивача за первісним позовом жодним чином не довела, що в неї була можливість надати вказані кошти в борг та не довела, що відбулася передача коштів в день написання розписки або раніше.
       29.05.2025 до Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від адвоката Прядки В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Гасанова Р.А., в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.
       У відзиві вказано, що стороною позивача було належним чином доведено факт укладення договору позики, факт передачі грошових коштів від позикодавця позичальнику, наявності у відповідача обов`язку повернути позичені кошти. При цьому, саме відповідач повинен був довести, що грошові кошти не передавалися, що розписка була написана під тиском, однак цього належними, допустимими і достатніми доказами не довів.
       Заслухавши доповідача, учасників справи та їх представників, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.
       Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, 04 грудня 2015 року була складена розписка, відповідно до якої ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_6 143000 (сто сорок три тисячі) доларів США та зобов`язалась повернути їх по можливості. У розписці зазначена дата її складання «04.12.2015», а також прізвище та підпис ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 9).
       18 травня 2020 року ОСОБА_6 надіслав ОСОБА_5 письмову вимогу про виконання зобов`язань за розпискою протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, що підтверджується копією фіскального чеку та накладною № 1800102703006 (т. 1 а.с. 10-11).
       Відповідно до листа Укрпошти № 1853-Т-2020070210644-В від 02.07.2020, відправлення № 1800102703006, адресоване ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , вручене адресату 19.05.2020 відділенням поштового зв`язку Черкаси 1, 18001 (т. 1 а.с. 12).
       Однак, як зазначає сторона позивача за первісним позовом, відповідачкою борг в розмірі 143000 дол.США повернутий не був.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).
       Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
       За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
       Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
       Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
       Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. 

       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.         Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       У справі, яка переглядається,  ОСОБА_2  (помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу, вважаючи, що між ними виникли боргові зобов`язання за договором позики, на підтвердження чого в процесі розгляду справи стороною позивача було надано оригінал розписки.
        ОСОБА_5 , як відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом, факт написання розписки не заперечувала, однак зазначала, що розписку написала під тиском, грошові кошти від ОСОБА_2 в розмірі 143000 дол. США не отримувала, у зв`язку з чим вважає договір позики недійсним.
       Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
       Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
       Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
       Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

       Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
       Повно та всебічно дослідивши всі надані сторонами докази на предмет належності та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.
       Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики мав безгрошовий характер, ОСОБА_5 не отримувала жодних коштів за спірний договором, а суд першої інстанції не дослідив справжню природу розписки про ніби-то отримання нею коштів є безпідставними.
       У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2022 року у справі № 686/16244/21 (провадження № 61-5011св22) зроблено висновок: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».
       На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_5 власноруч 04.12.2015 написала і підписала розписку про отримання від ОСОБА_6 в борг 143000 доларів США та зобов`язалася повернути їх по можливості. Оригінал вказаної розписки досліджувався як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій у судових засіданнях.
       Дослідивши вказану боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться в сторони позивача за первісним позовом, доказів неправомірного володіння позивачами за первісним позовом розпискою ОСОБА_5 суду не надала й не спростувала, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.
       Колегія суддів звертає увагу, що боргова розписка, може бути і, у даному випадку, є єдиним доказом на підтвердження факту отримання грошових коштів, і за її наявності, презюмується, що договір позики укладений, а кошти передані позичальнику. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину, у встановленому порядку, відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) також не спростована.
       Відтак, судова колегія доходить висновку про недоведеність заявлених зустрічних позовних вимог щодо недійсності договору позики за безгрошовістю, оскільки належних та допустимих доказів на спростовування факту передачі та отримання коштів скаржником не надано.
       Апеляційний суд враховує і той факт, що ОСОБА_5 , посилаючись на неотримання нею грошових коштів за вказаним вище договором позики, власноручно написала розписку про отримання вказаних коштів і до часу, поки позичальник не пред`явив вимоги про повернення коштів, жодних дій щодо зазначених обставин не вчиняла. До правоохоронних органів чи суду не зверталася, а пред`явила зустрічний позов лише після звернення позичальника до суду з вимогою про стягнення заборгованості, що є свідченням лише про її намір ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань.
       Посилання скаржника на те, що договір позики від 04.12.2015 був укладений шляхом погроз, без внутрішньої волі ОСОБА_5 та під морально-психологічним тиском, що, на думку скаржника, підтверджується судовою психолого-почеркознавчою експертизою та висновком за результатами спеціального психофізіологічного дослідження з використанням поліграфу, судова колегія оцінює критично з урахуванням такого.
       Аналізуючи висновок експертів № 309/310 за результатами проведення комплексної судової психолого-почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 712/7025/20, складеної 29.11.2024, колегією суддів встановлено, що при проведенні почеркознавчого дослідження, експерти дійшли такого висновку: «Виявлені збіжні загальні та окремі ознаки стійкі, суттєві, утворюють індивідуальну сукупність, достатню для категоричного висновку про те, що досліджуваний рукописний текст виконано ОСОБА_5 .
       Ознаки, які б свідчили про виконання рукописного тексту розписки під впливом штучного збиваючого фактору, а саме зі зміною ознак власного почерку, - відсутні. 
       Ознаки, які б свідчили про виконання рукописного тексту цієї розписки під впливом природних збиваючих факторів, - не проявилися.
       Враховуючи наведене, вирішити питання про виконання досліджуваного рукописного тексту цієї розписки ОСОБА_5 під впливом природних збиваючих факторів (тимчасових внутрішніх (незвичний психофізіологічний стан, а саме: хвилювання, збудження, фізична втома тощо), тимчасових зовнішніх (незвична поза, незвичне тримання пишучого приладу, у незвичних умовах тощо), - не виявляється можливим».
       За результатами проведення психологічного дослідження в межах комплексної судової психолого-почеркознавчої експертизи, експерти дійшли таких висновків: «У межах наданих на дослідження матеріалів, за умов встановлення судом факту неотримання ОСОБА_5 грошей та наявності погроз з боку ОСОБА_6 у відношенні ОСОБА_5 04.12.2015 при складанні боргової розписки, набільш принципово важливими, особистісно значимими для ОСОБА_5 сферами життя були робота, сім`я. У зв`язку з вказаним, загроза втрати, руйнування теплих сімейних стосунків з емоційно значимими особами (чоловік, син), руйнування бізнесу, який будувався разом з чоловіком протягом років та планів стосовно його розвитку, мали для ОСОБА_5 виражений психотравмуючий характер. Характерна для ОСОБА_5 підвищена чутливість, залежність від зовнішніх впливів, значимість позитивної думки, ставлення оточуючих (партнерів по бізнесу, рідних, знайомих) до ОСОБА_5 (за умови встановлення погроз з боку ОСОБА_6 у ситуації 04.12.2015), могло обумовити сприйняття ОСОБА_5 такої загрози як реальної.
       За таких умов погроза ОСОБА_6 оприлюднити негативного характеру відомості, які, як правило, засуджуються суспільством, стосовно ОСОБА_5 припускало настання високо особистісно значимих та вкрай небажаних для ОСОБА_5 наслідків. Зазначене обумовлювало домінування потреби в уникненні вкрай небажаних наслідків та в послабленні зв`язку з цим емоційного напруження з переживанням страху. При цьому, єдиним способом запобігання та позбавлення від загрози являлося прийняття умов ОСОБА_6 . Таким чином, ОСОБА_5 у ситуації складання боргової розписки вимушено надала перевагу прийняти нав`язану ОСОБА_6 ситуацію. Зазначена обставина свідчить про невільне прийняття ОСОБА_5 рішення, тобто вільне формування волі ОСОБА_5 було обмежене».
       Враховуючи наведене, колегія суддів звертає увагу, що суттєвими висновками комплексної судової психолого-почеркознавчої експертизи є відсутність природніх і штучних збиваючих факторів під час написання ОСОБА_5 боргової розписки.
       Крім того, експертами прямо і чітко зазначено, що застосування висновку експертизи про невільне прийняття ОСОБА_5 рішення про складання боргової розписки можливе виключно за умови встановлення і доведення в судовому засіданні факту неотримання ОСОБА_5 грошей і наявності погроз ОСОБА_6 у відношенні ОСОБА_5 04.12.2015 під час складання боргової розписки. Тобто експерти встановили обов`язкову пряму і безпосередню залежність щодо можливості врахувати надані ними відповіді від встановлення судом конкретних обставин справи.
       Однак такі обставини (безгрошовість розписки та погрози з боку ОСОБА_6 ) не були доведені відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) ні під час розгляду справи в суді першої, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанцій.
       Щодо висновку за результатами спеціального психофізіологічного дослідження з використанням поліграфу колегія суддів зазначає таке.
       Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.        Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
       Частинами 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
       Так, поліграф, це багатоканальна контрольно-вимірювальна система, призначена фіксувати динаміку зміни фізіологічних показників організму людини під час дослідження на визначення її психоемоційного стану у відповідь на пред`явлення за спеціальною методикою певних стимулів і подальше їх відтворення на екрані монітора та збереження й архівування за допомогою комп`ютеру.
       При цьому слід зазначити, що поліграф не читає думки, а лише реєструє фізіологічну активність та зміну її параметрів. Він виявляє не брехню, а лише збудження, яке з певною долею вірогідності може свідчити про неправду. По фізіологічним реакціям неможливо точно встановити природу процесу, що їх викликав (позитивна чи негативна емоція, біль, певні асоціації, брехня, переляк тощо).
       Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що законодавець дозволяє використовувати поліграф у вузькому професійному колі (Інструкції про порядок використання поліграфів у Національній поліції України від 13.11.2017 № 920, Положення про психологічне забезпечення в Національній гвардії України від 08 грудня 2016 року № 1285 тощо).
       Крім того, опитування учасників процесу з використанням поліграфа не відноситься до експертиз, передбачених Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5.
       Відповідно до підпунктів 6.8.1-6.8.2 пункту 6.8 розділу VI Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 з метою отримання орієнтувальної інформації можуть проводитися опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа. Предметом опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа є отримання орієнтувальної інформації щодо: ступеня ймовірності повідомленої опитуваною особою інформації; повноти наданої опитуваною особою інформації; джерела отриманої опитуваною особою інформації; уявлень опитуваної особи про певну подію; іншої орієнтувальної інформації, необхідної для конструювання версій розслідування певних подій. 
       Тому, висновок за результатами спеціального психофізіологічного дослідження (СПФД) з використанням поліграфу від 01.06.2021, який був долучений до матеріалів справи ОСОБА_5 , не відноситься до висновків експерта чи документів у розумінні глави 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) «Докази і доказування». Крім того, суд ураховує відсутність нормативно-правового акта, що врегульовує питання проведення судової експертизи (психофізіологічне дослідження з використанням поліграфу для цілей цивільного судочинства, зокрема, визначення основних принципів використання поліграфа, випадків, в яких це заборонено, кола осіб, які не можуть бути піддані такій перевірці, часових рамок, протягом яких особа може бути піддана такій перевірці. Інформація, яка отримана за наслідками опитування із застосуванням спеціального технічного засобу – багатоканальної контрольно-вимірювальної системи є орієнтувальною та ймовірною, а тому не може бути врахована судом як доказ на підтвердження тих чи інших обставин справи.
       Інших доказів наявності тиску, примусу чи погроз під час написання розписки ОСОБА_5 суду не надала, із заявою до органів поліції до моменту подання ОСОБА_6 позову до суду, з цього приводу, не зверталася.
       За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами правовідносин позики та необхідності стягнення боргу.
       Підстави для висновку про недійсність договору позики колегією суддів не встановлено, а позивачем за зустрічним позовом не доведено.
       Однак, щодо розподілу судом першої інстанції загального розміру заборгованості між позивачами за первісним позовом – спадкоємцями ОСОБА_6 , яка підлягає стягненню зі ОСОБА_5 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
       Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.        
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), при зверненні до суду з позовною заявою, просив стягнути зі ОСОБА_5 на його користь борг за договором позики від 04.12.2015 у розмірі 143000 дол. США.
       Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.06.2021 змінено померлого позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє мати ОСОБА_4 .
       Апеляційним судом встановлено, що після вступу в дану справу правонаступників ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимоги первісного позову залишися незмінними. Заяв про зміну предмету позову, збільшення/зменшення позовних вимог до суду першої інстанції не надходило.
       Однак, під час ухвалення рішення по суті, суд першої інстанції, стягуючи на користь позивачів за первісним позовом заборгованість за договором позики, надав оцінку обставинам спадкових правовідносин, які виникли після смерті ОСОБА_6 , визначив частку кожного зі спадкоємців в спадковій масі, чим фактично вирішив питання, яке не було предметом спору та не обґрунтував виняткову необхідність виходу за межі позовних вимог.
       За таких обставин, враховуючи положення ч. 4 ст. 367 ЦПК України, беручи до уваги, що становище особи, яка подала апеляційну скаргу, не погіршується, колегія суддів висновує про необхідність зміни судового рішення з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови та з викладенням другого-четвертого абзаців резолютивної частини в такій редакції:
       «Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , борг за розпискою від 04.12.2015 в розмірі 143000 (сто сорок три тисячі) доларів США.
       Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3643,50 грн.
       Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3643,50 грн.
       Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3643,50 грн».
       У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
       Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5  – адвоката Гасанова Романа Анатолійовича задовольнити частково.
       Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах та від імені якого діє ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним, змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а другий-четвертий абзаци резолютивної частини – у такій редакції:
       «Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , борг за розпискою від 04.12.2015 в розмірі 143000 (сто сорок три тисячі) доларів США.
       Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3643,50 грн.
       Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3643,50 грн.
       Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3643,50 грн».
       У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко 
Н.І. Гончар
Т.Л. Фетісова