ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 липня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 910/16067/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
Прокурор - Атаєва Д.К.
Прокурор - Уліцька А.В.  
від Фонду Державного майна України - Хайновський О.О. в порядку самопредставництва  
від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях - Басюк Т.В.  в порядку самопредставництва  
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ.ЮА" - адвокат Васильєв Ю.Ю.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Заступника Генерального прокурора
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.06.2025 (складено та підписано 03.06.2025, суддя Демченко Т.І.)
у справі №910/16067/24
за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі: 
1) Фонду Державного майна України;
2) Міністерства соціальної політики України 
до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ.ЮА"
про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно

ВСТАНОВИВ
У січні 2025 року до Господарського суду Одеської області на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 30.12.2024 надійшла позовна заява заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Міністерства соціальної політики України до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНВЕСТ.ЮА” про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути цілісний майновий комплекс.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається на встановлені порушення під час здійснення приватизації ДОТ "Сонячний", а саме: під час видання наказу про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2022 році, у частині включення до нього ДОТ "Сонячний", який є недійсним, однак вже реалізований шляхом укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу.
Також прокурор звертає увагу, що процедура приватизації ДОТ "Сонячний" здійснена всупереч установленому постановою Верховної Ради України мораторію та ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та ст. 15 Закону України "Про оздоровлення і відпочинок", оскільки здійснена без погодження органу, що здійснює політику у сфері оздоровлення та відпочинку дітей.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.06.2025 по справі №910/16067/24 позовну заяву Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України та Міністерства соціальної політики України залишено без розгляду.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що з огляду на зміни чинного законодавства, якими передбачено нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду, судом після відкриття провадження у цій справі позовну заяву залишено без руху з метою забезпечення виконання нових вимог, визначених Законом та визначено Фонду державного майна України, Міністерству соціальної політики України та Заступнику Генерального прокурора усунути недоліки позовної заяви, а саме надати суду документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оціненого згідно із законом на дату подання позову.
Однак, як зазначає місцевий господарський суд, прокурор та позивачі не виконали вимоги ухвали суду щодо надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оціненого згідно із законом на дату подання позову.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся Заступник Генерального прокурора з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.06.2025 по справі №910/16067/24 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала прийнята через неправильне застосування судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на таке: 
- зі змісту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» вбачається, що його норми, зокрема механізм компенсацію вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовуються лише у разі пред`явлення позову про витребування майна від добросовісного набувача;
- звертаючись із позовом у цій справі прокурор обрав спосіб захисту у вигляді визнання правочину недійсним, а свої вимоги обґрунтував положеннями ст. 215 ЦК України, а не положеннями ст.ст. 388, 390 ЦК України, які визначають право власника на витребування майна від добросовісного набувача та розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння;
- прокурор звернувся до суду, оскільки вважає, що укладений договір суперечить актам цивільного законодавства, порушує цивільні права та інтереси держави i суспільства, а тому має бути визнаний недійсним, а майно повернуто внаслідок визнання правочину недійсним, а не у спосіб витребування майна від добросовісного набувача, яким ТОВ "ІНВЕСТ.ЮА" не є, а є первинним власником спірного майна;
- питання про установлення обставин добросовісності товариства на стадії підготовчого провадження не розглядалось i не могло вирішуватися, оскільки правовому обґрунтуванню позовних вимог надається оцінка судом при вирішенні справи по суті;
- за наявності між сторонами договірних правовідносин застосування віндикації, передбаченої ст.ст. 387, 388 ЦК України є неможливим;
- позовна заява прокурора на час її подання до суду відповідала вимогам, які встановлюються процесуальним законодавством, зокрема ст. 164 ГПК України, яка не має, та не могла мати, зворотної дії в часі, оскільки погіршує становище позивача внаслідок установлення додаткових вимог до позовною заяви, а не пом`якшує;
- оскільки станом на час подання позовної заяви до суду вона в повному обсязі відповідала вимогам чинного на той час законодавства, у суду були відсутні підстави для залишення позову без руху, та відповідно вподальшому залишення без розгляду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 відкрито апеляційне провадження по справі №910/16067/24 за апеляційною скаргою Заступника Генерального прокурора на ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.06.2025 та призначено її до розгляду на 23.07.2025.
До суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку подано пояснення в яких Фонд державного майна України просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
На переконання Фонду державного майна України, оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого господарського суду. 
Також, на електронну адресу суду апеляційної інстанцій надійшов відзив Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на апеляційну скаргу.
Колегія суддів зазначає, що законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", який набрав чинності з 18.10.2023, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України.
За змістом статті 6 Господарського процесуального кодексу України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (далі - ЄСІТС). ЄСІТС відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат. 
Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. 
Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або із застосуванням засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Таким чином, Господарським процесуальним кодексом України передбачено, що особи, визначені частиною шостою статті 6 ГПК України, зокрема й інші особи, які зареєстрували свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку, можуть подавати документи до суду або в паперовій формі, або в електронній формі виключно за допомогою в Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи.
Згідно з абзацом 1 розділу V "Перехідні положення" Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС особи, крім осіб, які зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в ЄСІТС або мають зареєстровані Електронні кабінети в ЄСІТС, можуть подавати до суду документи в електронній формі з використанням адреси електронної пошти, з якої надійшли документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом. До початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС суд надсилає особам, окрім осіб, які зобов`язані зареєструвати свої Електронні кабінети в ЄСІТС або мають зареєстровані Електронні кабінети в ЄСІТС, документи у справах на адресу електронної пошти, з якої до суду надійшли документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом.
Вимога про звернення до суду через підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи є обов`язковою для осіб, визначених частиною 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України та пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Як вбачається з відомостей, які містяться у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС. Дата реєстрації – 29.10.2021.
З урахуванням викладеного, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях мало можливість подати відзив на апеляційну скаргу до Південно-західного апеляційного господарського суду або в електронному вигляді лише з використанням сервісу "Електронний суд"  або шляхом подання її у в паперовій формі безпосереднього до суду.
Всупереч наведеному, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях подало відзив на апеляційну скаргу шляхом його направлення на електронну пошту суду із засвідченням кваліфікованим електронним підписом, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.
З огляду на те, що відзив на апеляційну скаргу подано до Південно-західного апеляційного господарського суду не у спосіб, передбачений Господарським процесуальним кодексом України, він залишається без розгляду.
Під час судового засідання від 23.07.2025 прокурори підтримали доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні. 
Представники Фонду Державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ.ЮА" надали пояснення у відповідності до яких не погоджуються із доводами та вимогами скаржника, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
09.04.2025 набрав чинності Закон України №4292-ІХ від 12.03.2025 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача". 
Абзацом 1 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №4292-ІХ внесено зміни до ГПК України, зокрема, до ст.ст.164, 174 ГПК України.
Так, статтю 164 ГПК України доповнено частиною 6 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Частину 2 статті 174 ГПК України доповнено абзацом третім такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму».
Законом №4292-ІХ також викладено в новiй редакцiї ст. 388 «Право власника на витребування майна вiд добросовiсного набувача».
Доповнено ст.390 ЦК України частиною п`ятою наступного змісту:
"5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Законом №4292-ІХ статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
З системного аналізу вказаних норм убачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
При цьому, судова колегія зауважує, що зі змісту Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" вбачається, що його норми, зокрема механізм компенсацію вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовуються лише у разі пред`явлення позову про витребування майна від добросовісного набувача.
Судова колегія зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. 
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову являються предмет і підстава. 
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. 
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
У даному випадку предметом позову є вимога прокурора до відповідачів про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.02.2023, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ.ЮА" щодо цілісного майнового комплексу ДОТ «Сонячний» площею 5318 кв.м., розташованого за адресою: пров. Тірас, 3, смт. Сергіївка, Білгород-Дністровський район, Одеська область;
- зобов`язання Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ.ЮА" повернути цілісний майновий комплекс ДОТ «Сонячний» площею 5318 кв.м., розташованого за адресою: пров. Тірас, 3, смт. Сергіївка, Білгород-Дністровський район, Одеська область, державі в особі Фонду державного майна України.
Як на підставу заявлених позовних вимог прокурор у позовній заяві послався на приписи ст. 215 ЦК України та зазначив, що оспорюваний правочин суперечить актам цивільного законодавства, порушує цивільні права та інтереси держави і суспільства. Так, Офісом Генерального прокурора встановлено порушення під час здійснення приватизації дитячого об`єкта, а саме під час видання ФДМУ наказу про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022, у частині включення до нього  ДОТ «Сонячний», який є недійсним, однак вже реалізований шляхом укладення договору купівлі-продажу, який оспорюється.
Судова колегія зазначає, що зміст позовної заяви поданої Заступником Генерального прокурора не містять посилання на приписи ст.ст. 388 390 ЦК України, які визначають право власника на витребування майна від добросовісного набувача.
Натомість, у заявленому позові прокурор послався на те, що договір купівлі-продажу від 10.02.2023 має бути визнано недійсним, а майно повернуто державі в особі Фонду державного майна України саме внаслідок визнання такого правочину недійсним, а не у спосіб витребування майна від добросовісного набувача, як то перебачено приписами ст. 388 ЦК України.
Згідно з статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. 
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
У спірних правовідносинах, як вже було вказано вище, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТ.ЮА" набуло право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2023, укладеного з власником такого майна, а саме Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.
Відповідно, Заступником Генерального прокурора обрано спосіб захисту порушених- інтересів держави у вигляді визнання недійним договору у відповідності до приписів ст.ст. 215, 216 ЦК України, про що безпосередньо зазначено у позовній заяві, а не у спосіб передбачений ст. 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2024 по справі №21/5005/2686/2012 виснувала, якщо майно (майнове право) було відчужено власником за недійсним (нікчемним) правочином, то він може повернути це майно в порядку реституції, передбаченому частиною першою статті 216 ЦК України, лише у випадку, якщо воно продовжує перебувати у володінні особи, яка придбала його за таким правочином. У разі якщо таке майно (майнове право) було в подальшому відчужено іншій особі, яка не є стороною недійсного (нікчемного) правочину, то власник може витребувати це майно лише в порядку, передбаченому статтями 387, 388 ЦК України. Якщо таке майно (майнове право) не підлягає витребуванню відповідно до статті 388 ЦК України, то добросовісний набувач відповідно до статті 330 цього Кодексу набуває право власності на нього. 
В постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21(924/287/23) колегія суддів виснувала, що вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнано недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України, у тому разі, коли недійсність зазначеного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна. Водночас без встановлення наведених конкретних обставин щодо вчинення правочину з відповідними вадами волі самий лише факт визнання недійсним такого фраудаторного правочину не є достатньою підставою для висновку про вибуття відчуженого за ним майна не з волі власника або особи, якій він передав майно у володіння, в розумінні зазначеної норми цивільного законодавства. Палата КГС ВС уточнила правову позицію, викладену в постанові КГС ВС від 03.10.2018 у справі № 906/1765/15 про те, що з урахуванням приписів статей 216, 388 ЦК України за умови, якщо договір купівлі-продажу судовим рішенням було визнано недійсним, зазначена обставина є свідченням того, що майно за такими договорами вибуло всупереч волі власника.
Оскільки позов прокурора у даній справі не є віндикаційним позовом до добросовісного набувача спірного майна, застосування судом першої інстанції до таких вимог положень ч.6 ст. 164 ГПК України, а саме зобов`язання надання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, є помилковим. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Тому інші доводи учасників справи, що викладені у заявах по суті справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених апеляційним судом, не впливають на остаточний висновок.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.06.2025 по справі  №910/16067/24 – скасувати. 
3. Справу №910/16067/24 направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повни текст постанови складено та підписано 28.07.2025.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Принцевська Н.М.

Суддя                                                                                Філінюк І.Г.