П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/20158/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Приходько Оксана Григорівна  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
21 липня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, в якій позивачка просила суд визнати протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги протиправною та зобов`язати відповідача призначити одноразову грошову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що її син, ОСОБА_2 , громадянин України, з 25 листопада 2020 року військовослужбовець рядового складу Збройних Сил України за контрактом, проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з початком збройної агресії російської федерації проти України брав безпосередню участь у бойових діях щодо захисту територіальної цілісності та суверенітету України. ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_2 помер внаслідок отриманих ІНФОРМАЦІЯ_2 у зоні бойових дій: село Нескучне, Волноваський район, Донецька область. Поранення та причина смерті ОСОБА_2 пов`язані із захистом Батьківщини. Проте, відповідачем відмовлено у одноразовій грошовій допомозі, передбаченій Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII) позивачці, як матері загиблого військовослужбовця, з підстави відсутності у позивачки права на таку допомогу з огляду на її громадянство республіки білорусь. Оскільки Закон № 2011-XII таких обмежень не визначає, відмову відповідача з посиланням на норми постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (надалі - Постанова № 168), враховуючи також її постійне проживання в Україні понад 19 років, позивачка вважає незаконною.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України (в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум) у призначенні ОСОБА_1 - матері загиблого захисника України солдата ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", оформлену витягом з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17 травня 2024 року № 12/в.
Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву від 18 липня 2024 року про призначення ОСОБА_1 - матері загиблого захисника України солдата ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" з урахуванням висновків суду у цьому судовому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що статтею 16 Закону № 2011-XII визначено одноразову грошову допомогу, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця як гарантовану державою виплату, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. При цьому, як зазначає відповідач, відповідно до пункту 3 статті 16-2 Закону № 2011-XII, розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України, й таким актом є Постанова № 168, відповідно до якої сім`ям загиблих осіб виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, окрім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Оскільки позивачка є громадянкою Республіки Білорусь, комісією Міноборони прийнято обґрунтоване рішення, оформлене протоколом від 17 травня 2024 року № 12/в про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за контрактом від 25 листопада 2020 року.
Повідомленням про смерть від 20 січня 2023 року за № 380 ОСОБА_1 повідомлено про те, що її син, ОСОБА_2 , 1993 року народження, солдат, снайпер 2 категорії відділення снайперів взводу снайперів, помер внаслідок поранень ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть від 10 лютого 2023 року № 324 (остаточне), у якому вказано причиною смерті: " Множинні проникаючі сліпі уламкові поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів ", смерть настала внаслідок: ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій; "Донецька область, Волноваський район, село Нескучне в зоні проведення бойових дій; ушкодження внаслідок воєнних дій, спричинені вибухами та уламками", про що 20 лютого 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано актовий запис за № 615 у Державному реєстрі актів цивільного стану.
З 20 січня 2023 року наказом командира 1 окремої танкової сіверської бригади (по особовому складу) від 22 лютого 2023 року № 14-РС та згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 лютого 2023 року № 55 солдата ОСОБА_2 , снайпера (2 категорії) відділення снайперів взводу снайперів Військової частини НОМЕР_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті ушкодження внаслідок дій, передбачених законом та воєнних операцій, виключено зі списків особового складу. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини; українець, у Збройних Силах України з 25 листопада 2020 року.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 03 березня 2023 року № 163 за результатом службового розслідування за фактом смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата ОСОБА_2 , снайпера 1 відділення снайперів взводу снайперів Військової частини НОМЕР_1 , підтверджено смерть внаслідок бойових уражень, яка пов`язана із захистом Батьківщини та не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення тілесного ушкодження чи самогубства.
Довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 16 березня 2023 року № 302 підтверджено, що солдат ОСОБА_2 в періоди з 24 лютого по 08 березня 2022 року, з 16 березня по 06 квітня 2022 року, з 08 по 24 травня 2022 року, з 26 травня по 06 червня 2022 року, з 04 листопада 2022 року по 18 січня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України у Чернігівській та Дніпропетровській областях.
16 березня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 видано позивачці довідку № 298 про те, що її син - солдат ОСОБА_2 захищав незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій; смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини.
Відповідно до протоколу (витяг) засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) від 13 квітня 2023 року № 890, поранення солдата ОСОБА_2 , 1993 року народження: "Множинні проникаючі сліпі уламкові поранення тулуба з ушкодженням внутрішніх органів. Масивна крововтрата", які стали ІНФОРМАЦІЯ_1 причиною смерті, що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 лютого 2023 року № 55, сповіщенням про смерть від 19 січня 2023 року № 26/1, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане 20 лютого 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та лікарським свідоцтвом про смерть від 10 лютого 2023 року № 324, яке видане КУ "Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи", - "поранення та причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини".
Заявою від 18 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, солдата ОСОБА_2 , до якої додано копії: тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 , виданого ВГІРФО УМВС 16 березня 2006 року; документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 20 лютого 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомир Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , виданого 01 грудня 1998 року Відділом РАЦС м. Вітебськ Республіки Білорусь; свідоцтва про смерть члена сім`ї серії НОМЕР_5 , виданого 25 грудня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції (батька військовослужбовця); згоду на збір та обробку персональних даних.
Згідно з Доповіддю від 30 серпня 2023 року про результати проведеної роботи щодо встановлення осіб, які можуть звернутися за ОГД та висновку від 30 серпня 2023 року № 1043/10/9560, поданими до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_6 вказано, що право ОСОБА_1 на одержання грошової допомоги не визначено на підставі пункту 2 Постанови № 168.
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17 травня 2024 року № 12/в, затвердженим Заступником Міністра оборони України 20 травня 2024 року, розглянувши подані документи комісія дійшла висновку про відмову у призначенні грошової допомоги ураховуючи те, що ОСОБА_1 є громадянкою республіки білорусь, а тому вона не має права на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 Постанови № 168.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог частково.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 41 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон № 2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.
Згідно із частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Як визначено у пунктах 1, 2 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.
Згідно з підпунктом "а" пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону; 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Відповідно до частини 3 статті 16-2 Закону № 2011-XII розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 1, 6 - 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року зокрема, прийнято Постанову № 168.
Абзацом 1 пункту 2 Постанови № 168 (тут і надалі в редакції, чинній на момент подання позивачкою заяви про виплату одноразової грошової допомоги) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Постанови № 168 особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1 - 1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Спірним у цій справі є наявність правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги матері загиблого (померлого) військовослужбовця згідно з пунктом 2 Постанови № 168, яка є громадянкою Республіки Білорусь, а тому суд, насамперед, звертається до аналізу норм статті 16-1 Закону № 2011-XII, якою визначено коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.
Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
Водночас, абзацом 1 пункту 2 Постанови № 168 визначено розподіл одноразової грошової допомоги в розмірі 15 000 000 гривень на усіх отримувачів із членів сімей загиблих, окрім, зокрема, громадян Республіки Білорусь.
Аналіз у співставленні конструкцій та змісту положень наведених правових актів свідчить на користь висновку про звуження Постановою № 168 кола отримувачів спірної допомоги з-поміж членів сім`ї загиблого військовослужбовця за рахунок застереження категорії осіб, яким таке право не надається.
А тому, роблячи висновки у цій справі та визначаючись щодо спірного права позивачки, суд виходить з того, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).
Як зазначено в пункті 44 Доповіді "Верховенство права", схваленої Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеціанською Комісією) на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), принцип правової визначеності є ключовим у питанні довіри до верховенства права; для досягнення цієї довіри держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; прогнозованість означає, що закон повинен, коли це можливо, бути оприлюдненим до його виконання і бути передбачуваним у тому, що стосується його наслідків: він має бути сформульований достатньо точно для того, щоб людина могла регулювати свою поведінку.
Отже, принцип правової визначеності, який є інтегративною складовою принципу верховенства права, вимагає, щоб правозастосування було прогнозованим та передбачуваним.
Велика Палата Верховного Суду висловила та послідовно застосовує позицію, за змістом якої повноваження органів влади, є законодавчо визначеними, а суд діє згідно з презумпцією jura novit curia ("суд знає закони"). Серед іншого Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
У системному аналізі вказаного принципу та норм, які регулюють застосування норм права судом при постановленні рішення, вирішення питання застосування конкретної норми стосується не лише її субстантивного (змістовного) аспекту з позицій кваліфікації спірних правовідносин, але й врахування існуючого конституційного правопорядку, до якого, в тому числі, належить побудова системи законодавства з урахуванням юридичної сили нормативно-правових актів.
Відповідно до проведеного аналізу та встановлення чинного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, його результати суд викладає у мотивувальній частині рішення, зазначаючи норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, а також норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування (пункти 5, 6 частини четвертої статті 246 КАС України).
Аналіз юридичних конструкцій наведених вище процесуальних норм у їх сукупності дає підстави для висновку, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його/їх відповідності Конституції України, законам України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту вищої ланки. У разі встановлення невідповідності суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, безвідносно до визнання/невизнання такого правового акта протиправним та нечинним у судовому порядку, а також незалежно від чинності/нечинності такого акта на час розгляду справи.
Відповідно до викладеного, здійснення такого вибору норми та обґрунтування її застосування є імперативним обов`язком суду, не залежить від волі та аргументів сторін, особливо зважаючи на відмінну від інших судових процесів офіційність серед принципів адміністративного судочинства.
Колегія суддів враховує, що підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Кабінету Міністрів України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування викладено у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).
За приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Позиція Верховного Суду стосовно застосування зазначеної статті КАС України сформована, зокрема, у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 817/996/16 та від 19 січня 2023 року у справі № 640/10685/21.
Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у разі суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17 і відступу від такого правозастосування не здійснювалось.
На підставі викладеного суд виходить з того, що буквальний зміст пункту 1 статті 16 Закону № 2011-XII надає право на одноразову грошову допомогу, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, перед усім визначаючи таку допомогу як гарантовану державою виплату, саме особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Й Законом № 2011-XII визначено осіб, яким державою надано це право: батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого), й жодних обмежень цим Законом не встановлено, на чому слушно наголошує позивачка наполягаючи на праві на спірну допомогу.
Більше того, цим же Законом № 2011-XII регламентовано й підстави, за якими призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються. Ці випадки чітко обумовлено й закріплено у статті 16-4, а саме: "призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.".
Жодних інших умов / виключень / застережень як щодо випадків, за яких одноразова грошова допомога не призначається, так і щодо отримувачів цієї допомоги, Закон № 2011-XII не встановлює.
Водночас, звуженням у Постанові № 168 окресленого Законом кола отримувачів допомоги, фактично обмежено зміст та обсяг прав, визначених Законом № 2011-XII отримувачів одноразової грошової допомоги з числа членів сімей загиблих військовослужбовців.
Апеляційний суд враховує, що законодавцем делеговано Кабінету Міністрів України визначати розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану (пункт 3 статті 16-2 Закону № 2011-XII), а також порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги (пункт 9 статті 16-3).
Під "порядком" розуміється, що Кабінет Міністрів України має право на встановлення певної послідовності, черговості, способу та методу розгляду, аналізу та перевірки документів отримувачів одноразової грошової допомоги, встановленої у статті 16 Закону № 2011-XII, натомість положеннями цього ж Закону не уповноважено Уряд визначати / обмежувати перелік отримувачів допомоги.
На користь таких висновків суду свідчить й те, що у пункті 1 статті 16 Закону № 2011-XII обумовлено, що встановлена цієї статтею одноразова грошова допомога здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Тобто законодавець чітко регламентував вирішення питання кола отримувачів допомоги положеннями саме Закону № 2011-XII.
У цій справі суд вважає доречним враховувати, що юридична природа соціальних виплат розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту "законних очікувань" (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави (Rechtstaat) та верховенства права.
Так у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заява № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини вказав, що якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (пункт 35).
У справі "Кечко проти України" (Заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини наголосив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Отже, не лише нормативне регулювання, а й тлумачення та застосування приписів статей 16, 16-1, 16-2, 16-3 Закону № 2011-XII та покликаних на їх реалізацію положень Постанови № 168 мають бути сутнісно узгоджені з принципами та нормами Конституції України задля того, щоб рівень конституційних гарантій прав і свобод людини в умовах реалізації права на одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або в період проходження військової служби щодо захисту суверенітету та незалежності України, задекларовану державою як гарантовану, не було знижено.
Надаючи правову оцінку позиціям сторін по суті спору в контексті встановлених обставин у цій справі суд, таким чином, доходить висновку, що відповідно до принципу правової визначеності та ієрархії нормативно-правових актів Закон № 2011-XII, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, має пріоритет у застосуванні до спірних правовідносин. Це доводить обґрунтованість вимог позивачки щодо права на одноразову грошову допомогу внаслідок загибелі сина, громадянина України, військовослужбовця солдата ОСОБА_2 внаслідок виконання ним обов`язків військової служби щодо захисту Батьківщини під час дії воєнного стану, встановленої статтею 16 Закону № 2011-XII, які, відповідно, підлягають задоволенню.
Визначаючись щодо правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення в частині способу захисту порушеного права позивачки, то колегія суддів враховує таке.
Завдання органів військового управління, військових частин, установ, військових навчальних закладів щодо оформлення документів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 Постанови № 168, алгоритм її призначення та виплати, перелік необхідних документів визначено у Порядку та умовах призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, затверджених наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 45 (надалі - Порядок № 45).
Згідно з пунктом 1.7 Порядку № 45 ОГД (одноразова грошова допомога) призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. Заява (додаток 1) подається до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦКСП) незалежно від місця реєстрації заявника.
Призначення і виплата ОГД не здійснюються у випадках, визначених статтею 16-4 Закону № 2011-XII.
Рішення про відмову у призначенні ОГД може бути оскаржене в установленому законодавством порядку до суду.
Розділом IV Порядку № 45 визначено алгоритм опрацювання документів, які подаються для призначення та виплати ОГД.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Порядку № 45 Члени сім`ї звертаються до районного (міського) ТЦКСП незалежно від місця реєстрації та подають документи, зазначені в додатку 2. Районний (міський) ТЦКСП приймає від заявника (незалежно від місця його реєстрації) документи, завіряє копії цих документів, не пізніше 7 робочих днів після надходження всіх документів (додаток 5) надсилає їх обласному (Київському міському) ТЦКСП за підпорядкуванням.
В подальшому, як установлено пунктом 4.3 Порядку № 45, обласний (Київський міський) ТЦКСП перевіряє отримані документи, визначає осіб, які документально підтвердили своє право на одержання ОГД а також осіб, які звернулися (можуть звернутися) за її одержанням, але не надали (надали не всі) документи (додаток 2). На підставі витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (далі - ДРАЦСГ) перевіряє документи, що підтверджують родинні зв`язки загиблого (померлого) з заявниками, в тому числі щодо зміни прізвища, імені, по батькові, встановлення батьківства, усиновлення, наявності запису відомостей про батька за вказівкою матері (стаття 135 Сімейного кодексу України). Результати опрацювання документів обласним (Київським міським) ТЦКСП зазначаються у висновку (додаток 4) та доповіді (додаток 3), які разом з іншими документами, зазначеними в додатку 6, надсилаються до Департаменту соціального забезпечення (через Управління соціальної підтримки).
Згідно з пунктом 4.4 Порядку № 45 передбачено, що Департамент соціального забезпечення після отримання від обласного (Київського міського) ТЦКСП документів (додаток 6), надсилає запит до Кадрового центру Збройних Сил України щодо військовослужбовців, які загинули та відповідно до пункту 1 розділу ХIII Інструкції № 280, віднесені до бойових безповоротних втрат під час дії воєнного стану. У разі отримання листа Кадрового центру Збройних Сил України щодо відсутності загиблого військовослужбовця у списках бойових безповоротних втрат під час дії воєнного стану Департамент соціального забезпечення не пізніше 5 робочих днів повідомляє про це обласний (Київський міський) ТЦКСП, який надіслав документи, для інформування про це військової частини та членів сім`ї загиблого. Через 30 днів після отримання листа з ТЦКСП щодо проведеного інформування повторно надсилає відповідний запит. У разі повторного підтвердження відсутності загиблого військовослужбовця у списках бойових безповоротних втрат під час дії воєнного стану за результатами отриманого листа Кадрового центру Збройних Сил України подає документи на розгляд Комісії Міноборони. Після отримання підтвердження Кадрового центру Збройних Сил України щодо віднесення загиблого військовослужбовця до бойових безповоротних втрат під час дії воєнного стану Департамент соціального забезпечення доводить до обласних (Київського міського) ТЦКСП результати попереднього опрацювання документів для їх перевірки щодо відповідності чинному законодавству та впродовж 3-х робочих днів опрацьовує отримані від них пропозиції. В подальшому документи опрацьовуються структурними підрозділами апарату Міністерства оборони України і Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до їх повноважень та подаються на розгляд Комісії Міноборони.
Після прийняття головним розпорядником бюджетних коштів рішення щодо призначення ОГД (відмови у призначенні, повернення документів на доопрацювання - у разі коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) Департамент соціального забезпечення не пізніше 3 робочих днів доводить його до фінансово-економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_7 для інформування обласних (Київського міського, районних, міських) ТЦКСП, та, у разі її призначення,- готує проєкти розподілів відкритих асигнувань для виплати допомоги в порядку черговості відповідно до дати надходження документів з обласного (Київського міського) ТЦКСП (пункт 4.5 Порядку № 45).
Зміст наведених положень свідчить про те, що районний (міський) ТЦКСП приймає від заявника документи і надсилає їх обласному (Київському міському) ТЦКСП за підпорядкуванням, в свою чергу останній перевіряє отримані документи і результати опрацювання документів зазначаються у його висновку та доповіді, які разом з іншими документами надсилаються до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України (через Управління соціальної підтримки). В подальшому документи опрацьовуються структурними підрозділами апарату Міністерства оборони України і Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до їх повноважень та подаються на розгляд Комісії Міноборони.
Після прийняття головним розпорядником бюджетних коштів рішення щодо призначення ОГД (відмови у призначенні, повернення документів на доопрацювання - у разі коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України не пізніше 3 робочих днів доводить його до фінансово-економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_7 для інформування обласних (Київського міського, районних, міських) ТЦКСП.
Визначаючись у способі захисту права позивачки суд виходить з того, що рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у розумінні пункту 1.7 Порядку № 45 відповідачем суду не надано та не доведено його оформлення та надання позивачці. При цьому предметом оскарження позивачкою визначено відмову відповідача у призначенні спірної одноразової допомоги з підстав того, що вона є громадянкою Республіки Білорусь, тобто за висновком, що вона не належить до отримувачів цієї допомоги, про що вказано у протоколі засідання комісії Міністерства оборони України від 17 травня 2024 року № 12/в (витяг з протоколу додано позивачкою до позову).
Водночас, зміст встановлених обставин у цій справі не дає підстав вважати, що відмовляючи позивачці у призначенні спірної допомоги комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум розглянуто подані документи позивачки згідно із заявою від 18 липня 2023 року на предмет їх належності та достатності (чи документи подано у повному обсязі, чи потребують вони уточнення і т.п.) для виплати одноразової грошової допомоги.
Колегія суддів враховує, що критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є, насамперед, встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату. У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.
Така позиція є усталеною у судовій практиці й кореспондується з положеннями КАС України, за якими суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Суд як правозастосовчий орган, контролюючи дотримання адміністративним органом норм і правил, обмежений приписами КАС України, який є тим законом, що визначає повноваження суду та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАС України).
Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що слід визнати протиправною оскаржувану відмову відповідача у призначенні позивачці одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII з підстав, викладених у протоколі засідання комісії відповідача від 17 травня 2024 року № 12/в, зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 липня 2023 року і додані до неї документи з урахуванням висновків суду у цьому судовому рішенні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Шидловський В.Б.