Дата документу 10.06.2025 Справа № 331/4154/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/4154/24         Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/925/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухар С.В.,  Полякова О.З., Бєлової А.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Трачук Наталії Іванівни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, - 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у січні 2025 року уточнила до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2019 року по справі № 331/4725/18 (провадження № 61-16556св19 ) її позов до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми задоволено, стягнуто з нього на її користь безпідставно набуті кошти в розмірі 262 068 грн та судовий збір в розмірі 2973, 40 грн, а всього 265 041, 40 грн. 

Рішення набрало законної сили 06 серпня 2019 року і з цього часу відповідач ОСОБА_2 , маючи вищу юридичну освіту, достовірно знаючи про це судове рішення, добровільно його не виконав, навпаки, на протязі п`яти років ухилявся від добровільного виконання рішення суду, хоча, знав про його існування, приймав участь у розгляді справи у всіх трьох судових інстанціях, не визнаючи позов.

Вона отримала виконавчі листи по справі № 331/4725/18 ще 06 серпня 2019 року та одразу передала їх на примусове виконання. 16 серпня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 59826968, але станом на теперішній час рішення суду не виконано у повному обсязі, що змусило її звернутися до суду з позовом про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат.
На теперішній час у Центральному ВДВС знаходиться виконавче провадження № 59826968.
У червні 2023 року після подання нею скарги на бездіяльність виконавця до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя було направлене подання про виділ долі у майні подружжя (спірний автомобіль, що був придбаний подружжям), так як боржник тривалий час не мав джерел доходу та іншого майна у власності, але через відсутність у виконавчої служби коштів на оплату судового збору спочатку було залишено без розгляду, а потім, повернуто (справа № 336/4823/23)
Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , за сприяння колишньої дружини дізнався про це і вчинив правочин з продажу належного подружжю автомобіля, з метою уникнення виконання зобов`язань перед позивачем.
Відповідач у період з 20 вересня 2013 року по 13 липня 2021 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , і у цей час подружжям було придбано автомобіль марки JEEP CHEROKEE 2014 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який станом на 12 квітня 2023 року був зареєстрований за ОСОБА_3 (згідно матеріалів виконавчого провадження), але згідно договору купівлі-продажу 2341/2024/4332745 від 20 квітня 2024 року був проданий ОСОБА_4 , перереєстрація відбулася у ТСЦ-2341.
Таким чином, на теперішній час відповідач ОСОБА_2 має борг перед позивачем, іншого майна, окрім цього автомобіля, відповідач не має, а значить правочин вчинений його дружиною лише з метою уникнення виконання наявних у нього зобов`язань, через що позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на норми ст. 234 ЦК України, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 квітня 2024 року № 2341/2024/4332745 автомобіля марки JEEP CHEROKEE, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 квітня 2024 року № 2341/2024/4332745 автомобіля марки JEEP CHEROKEE, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2025 року у задоволені позову відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , представник, адвокат Трачук Наталія Іванівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що автомобіль було придбано відповідачами під час шлюбу та був їхнім спільним сумісним майном згідно вимог ст. 60 СК України. На теперішній час у Центральному ВДВС знаходяться 4 виконавчі провадження, на період відкриття першого ВП 16 вересня 2021 року відповідач вже у шлюбі не перебував, але станом на час внесення рішення суду по справі №331/4725/18 03 квітня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі. Приймаючи до уваги, що відповідачі, мають вищу юридичну освіту, працюють за фахом, цілком зрозуміло, що вони свідомо вчиняють дії з метою уникнення виконання судових рішень. Зазначений спірний договір купівлі-продажу автомобіля №2341/2024/4332745 від 20 квітня 2024 року, на думку позивача, вчинено відповідачем ОСОБА_3 з метою уникнути виконання рішення суду про стягнення коштів, бо відчуження відбулося у період, коли було відкрите виконавче провадження, існувало судове рішення, яке відповідач міг виконати добровільно. Перерахування батьками відповідачки кошти не свідчить про придбання автомобіля саме за ці кошти. Заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2923 року в справі № 463/13099/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22, від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21, від 23 грудня 2024 року у справі № 642/3557/23 від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, від 27 лютого 2025 року у справі № 347/721/22, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Відповідно до заперечень на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 , адвокат Левицька Ю.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав для його задоволення та, що спірний договір купівлі-продажу автомобіля не вчинений на шкоду кредитору, не порушив його права та законні інтереси та за своєю суттю не є фраудаторним.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджено актовим записом про шлюб № 357 від 20 вересня 2013 року, який складений Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. 

10 вересня 2019 року ОСОБА_3 придбала автомобіль JEEP CHEROKEE,  2014 року випуску,  державний  реєстраційний номер  НОМЕР_1 , що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії  НОМЕР_2  ( а.с. 216 зворот). 
13 липня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджено рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року у справі 331/2707/21. Рішення набуло законної сили 13 серпня 2021 року (т.1 а.с.9-10).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року у справі 331/2462/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.04.2023 року до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.11-12).
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 03 липня 2024 року сформованого адвокатом Трачук Н.І., власником транспортного засобу JEEP CHEROKEE, 2014 року випуску, дата останньої реєстрації 20 лютого 2024 року є ОСОБА_4 (т.1 а.с.8).
Відповідно до договору купівлі-продажу № 2341/2024/433/2745 від 20.02.2024 року, ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 транспортний засіб JEEP CHEROKEE, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Пунктом 1.2. Договору купівлі-продажу № 2341/2024/433/2745 від 20.02.2024 року передбачено, що продавець гарантує, що майно яке є предметом продажу за даним Договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді. 
Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна транспортного засобу становить 504123,00грн ( т. 1 а.с. 217). 
Звертаючись з вказаним позовом, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2341/2024/433/2745 від 20.02.2024 року посилається на те, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в силу ст. 234 ЦК України є фіктивним правочином , оскільки транспортний засіб відчужено з метою невиконання ОСОБА_2 зобов`язань, покладених на нього рішенням суду у справі 331/4725/18.
Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надала наступні докази.

Так, з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеса) від 15 березня 2023 року вбачається, що на виконанні в Олександрівському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 59826968 з виконання виконавчого листа № 331/4725/18, виданого 13 серпня 2019 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 262068,00 гривень та судового збору в сумі 2973,40 гривень. Залишок боргу за виконавчим провадженням № 59826968 станом на 27 березня 2023 року становить 263604,11 гривень (т.1 а.с.6-7).
З вказаного листа також вбачається, що державним виконавцем вживалися заходи щодо примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі 331/4725/18, зокрема, державним виконавцем 20.03.2023 направлено запит до Територіального сервісного центру № 2342 МВС в Запорізькій області про надання інформації відносно транспортного засобу номерний знак НОМЕР_1 .
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2023 року у справі 331/4725/18 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_2 до повного виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 331/4725/18, виданого 13 серпня 2019 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя - без вилучення паспортного документу. З вказаної ухвали суду вбачається, що державним виконавцем направлені запити до відповідних установ з метою виявлення майна, належного боржнику, рахунків в установах банків, та місця реєстрації боржника.Згідно відповідей на запити боржник пенсію не отримує, джерела отримання доходів не відомі, рахунки не відкривав (т.1 а.с.13-14).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» на розрахунковий рахунок ОСОБА_7 16 січня 2019 року здійснено переказ за період 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року на суму 25 150 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ 633 617, 79 грн (т.1 а.с.58-66).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. 

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18; від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, провадження № 61-28728сво18; від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, провадження № 61-21130сво21).

Під час здійснення своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зважаючи на те, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися з урахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, провадження № 61-11609сво23; від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18, провадження № 61-3809св24).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, провадження № 61-37390свп18).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю "нівелювання" правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20, провадження № 61-2477св23; від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, провадження № 61-4014св23). 

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок про те, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

Тобто Велика Палата Верховного Суду у цій справі сформувала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511св19; від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20, провадження № 61-1787св23).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17, провадження N61-42114св18).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, провадження № 61-46674св18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). 

ОСОБА_1 в позові зазначала, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20 лютого 2024 року укладений ОСОБА_3 з метою уникнення її чоловіком ОСОБА_2 відповідальності щодо виконання зобов`язання за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року по справі № 331/4725/18, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто безпідставно набуті кошти у розмірі 262068, 00 гривень, судовий збір у розмірі 2973, 40 грн, а всього у розмірі 265041. 40 гривень. Виконавче провадження за зазначеним судовим рішенням було відкрито у вересні 2021 року.

Водночас, судом встановлено, що жодних вимог щодо повернення суми боргу позивачем на адресу дружини боржника ОСОБА_3 не направлялося і таких доказів суду не надано. В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_3 була обізнана про хід виконавчого провадження щодо стягнення коштів з її чоловіка ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано 13 липня 2021 року, тобто більше двох років після ухвалення судового рішення (03 квітня 2019 року), до відкриття виконавчого провадження ( 16 вересня 2021 року), та зі спливом більше трьох років до укладення оспюрюваного договору (20 лютого 2024 року). Спірний транспортний засіб було відчужено за оплатним договором за ціною 507123, 00 гривень, яка вочевидь не є нижчою ринкової ( т. 1 а.с. 217). Доказів того, що ОСОБА_4 перебуває у родинних, квазіродинних відносинах, інших цивільних відносинах з ОСОБА_3 , чи ОСОБА_2 матеріали справи не містять, так само, як і відсутні докази того, що ОСОБА_4 була обізнана про наявність невиконаних зобов`язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року.

В п. 1.2 оспореного договору купівлі-продажу автомобіля від 20 лютого 2024 року зазначено, що продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить продавцю ОСОБА_3 на праві власності, не обмежено арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді ( т. 1 а.с. 270).

На час укладення оспорюваного договору (20 лютого 2024 року) були відсутні обмеження щодо розпорядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належним їм майном. Під час проведення виконавчих дій виділ долі у майні подружжя (спірний автомобіль, що придбаний під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) виділено не було.

       Отже, у справі, що переглядається, не встановлено обставин, які б дозволяли кваліфікувати оспорюваний правочини як фраудаторний, позивач не надав належних, достатніх  та достовірних доказів вчинення фіктивного правочину за умислом обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися. Як і відсутня ознака   вчинення його лише для вигляду, яка повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Крім того, при оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених 
на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення: 

1)фіктивність (стаття 234 ЦК України) та 2) вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України). 

Тобто одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається. 

Позивач не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом. 

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно застосували норми матеріального права при вирішенні спору, зокрема норми ЦК України, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Зроблені судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними. Із цих підстав апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги у цій частині. При цьому судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд бере до уваги конкретні обставини та доказову базу з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у апеляційні скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Трачук Наталії Іванівни – залишити без задоволення..

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 червня 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Поляков О.З.