ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 753/18526/21
провадження № 61-4943св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року у складі судді 
Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 
2023 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, про визначення місця проживання дитини.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Після того як позивачка завагітніла, сторони разом вирішили, що в разі народження дівчинки її ім`я буде « ОСОБА_4 ». 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дівчинка, однак думка відповідача щодо імені дитини під впливом його батьків різко змінилася, і він запропонував назвати дитину « ОСОБА_5 », з чим вона категорично не погоджувалась, і між ними відбулася сварка. 20 лютого 2020 року з пологового будинку її з дочкою забрала матір відповідача до свого будинку, в якому з усіх умов для дитини було лише ліжечко, яке привезли її батьки, без матрацу і незібране, не було ні ванночки, ні столика для сповивання дитини. Відповідач почав називати дитину ОСОБА_4 , демонстративно підписував її в соціальних мережах іменем ОСОБА_4, говорив, що скоро змінимо ім`я і прізвище на ОСОБА_6 . У подальшому відповідач допомоги по догляду за дитиною не надавав, додому приходив пізно, у зв`язку з чим позивачка 25 лютого 2020 року разом з дитиною переїхала до своїх батьків. Після 25 лютого 2020 року відповідач до неї не телефонував, не цікавився станом її здоров`я та станом здоров`я дитини, коштів на утримання доньки не надавав і фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків чоловіка та батька.
 
Позивачка посилалася на те, що 29 серпня 2021 року відповідач разом із своїми батьками приїхав до неї додому та викрав дитину, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до поліції та органів опіки. Під час викрадення матері позивачки було заподіяно тілесні ушкодження. Деякий час дитина перебувала 
з відповідачем і його батьками за місцем їх проживання на 
АДРЕСА_1 . Вона не мала можливості побачити дитину, відповідач і його батьки чинили їй перешкоди в цьому, не відкривали двері квартири. Внаслідок протиправних дій відповідача було порушено її право на безперешкодне особисте спілкування з малолітньою дочкою, на догляд та піклування про неї та на особисте виховання дитини, що також завдало шкоди здоров`ю і розвитку дитини. Дитину їй повернули тільки 03 вересня 2021 року за допомогою працівників поліції.
 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом 
з нею за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року позов задоволено.
 
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .
 
Рішення суду мотивовано тим, що проживання дитини з матір`ю максимально відповідає інтересам дитини та забезпечить можливість її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного і психічного розвитку, виховання в оточенні любові і поваги, а відповідач не надав доказів, які 
свідчили б про неналежне виконання позивачкою своїх батьківських обов`язків та негативний вплив на виховання дитини, або обставини, які давали б підстави стверджувати, що проживання дитини з матір`ю буде суперечити її найкращим інтересам.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року, повний текст якої складено 17 березня 2025 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Остаповича В. М. залишено без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
16 квітня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що 10 серпня 2022 року в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва заявник отримав копію позовної заяви ОСОБА_1 та копію ухвали від 24 вересня 2021 року про відкриття провадження у цій справі, відповідно до якої відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 25 серпня 2022 року відповідач подав до Дарницького районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву про захист прав малолітньої особи 
(вх.№ 37377 від 25.08.2022р.). Разом з цим у матеріалах цивільної справи 
№ 753/18526/21 немає ухвали Дарницького районного суду м. Києва про об`єднання в одне провадження з первісним позовом вимог за зустрічним позовом, також у матеріалах цивільної справи немає будь-яких ухвал Дарницького районного суду м. Києва про залишення зустрічної позовної заяви без руху або повернення зустрічної позовної заяви. Крім того, всупереч частині третій статті 194 ЦПК України в матеріалах справи немає копії зустрічної позовної заяви.
 
Представник відповідача посилається на те, що, отримавши зустрічну позовну заяву про захист прав малолітньої особи, подану ОСОБА_2 25 серпня 2022 року у строк для подання відзиву, суд першої інстанції, грубо порушуючи норми статей 193, 194 ЦПК України, не вчинив будь-якої процесуальної дії, передбаченої зазначеними статтями ЦПК України, та, відповідно, не постановив будь-якої ухвали з цього питання в порядку, передбаченому ЦПК України. Крім того, повертаючи ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву про захист прав малолітньої особи без постановлення відповідної ухвали, суд першої інстанції грубо порушив гарантоване відповідачу статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд, зокрема позбавив його права на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви.
 
Представник відповідача вважає, що під час розгляду цієї цивільної справи суд першої інстанції не зберіг об`єктивність і неупередженість, оскільки не сприяв відповідачу в реалізації прав, передбачених ЦПК України, зокрема права на подання зустрічного позову, а в описовій частині оскаржуваного рішення суд, 
всупереч пункту 2 частини третьої статті 265 ЦПК України, не зазначив про подання відповідачем до Дарницького районного суду м. Києва 25 серпня 
2022 року, у строк для подання відзиву, зустрічної позовної заяви про захист прав малолітньої особи.
 
Всупереч нормам частини четвертої статті 19 СК України не було залучено відповідні органи опіки та піклування, представлені належною юридичною особою, участь яких є обов`язковою, а саме Козелецьку селищну раду та Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію, а в матеріалах справи немає висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини. Крім того, всупереч частині дев`ятій статті 83 ЦПК України 
в матеріалах справи немає будь-яких доказів підтвердження надсилання або надання службою у справах дітей та сім`ї Козелецької селищної ради іншим учасникам справи копії доказів, поданих до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 333/6667/20, від 17 лютого 2021 року у справі 
№ 686/32337/19, від 03 березня 2021 року у справі № 753/11293/16, 
від 03 березня 2021 року у справі № 753/18694/18, від 24 березня 2021 року 
у справі № 613/1281/19, від 24 березня 2021 року у справі № 753/6582/18, 
від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18, від 17 лютого 2021 року 
у справі № 375/148/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 132/3061/19, 
від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц, від 23 грудня 
2020 року у справі № 712/11527/17, від 23 вересня 2020 року у справі 
№ 359/3580/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, 
від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, суд не дослідив зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

 

 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва.
 
16 червня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
28 серпня 2019 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 
2021 року (справа № 760/4531/21).
 
Сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 753/7395/20 визначено дитині жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , прізвище « ОСОБА_8 », а ім`я - « ОСОБА_9 ».
 
Згідно з довідкою виконкому Козелецької селищної ради Чернігівської області від 14 травня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_2 та проживає разом із дочкою.
 
07 грудня 2021 року комісія у складі працівників Служби у справах дітей, відділу соціального захисту населення Козелецької селищної ради, старости Лемешівського старостиського округу Козелецької селищної ради за фактичним місцем перебування малолітньої дитини за адресою: 
АДРЕСА_2 , провела обстеження житлово-побутових умов, за результатом чого з`ясовано, що за цією адресою створені належні умови для проживання, виховання і всебічного розвитку малолітньої ОСОБА_7 . Дитина має доглянутий вигляд, забезпечена повноцінним харчуванням, одягом, взуттям, предметами гігієни, має багато різноманітних іграшок. Для малолітньої ОСОБА_5 придбано дитяче ліжко, візок, дитина має всі необхідні дитячі речі. Є куточок для ігор. Мати дитини ОСОБА_1 належним чином доглядає за дитиною.
 
Рішенням виконавчого комітету Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 11 лютого 2022 року № 462-28/VIII затверджено висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство 
і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
 
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного 
з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання 
і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя 
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
 
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
 
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання 
з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини 
є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й першочергово повинні бути визначені і враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, 
а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи 
є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим 
у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин, відповідної сімейної ситуації в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).
 
При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами;  збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання, школу, друзів); бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати, чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.
 
У статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного 
з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, що підтверджують ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, врахували тривале проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, а також висновок органу опіки та піклування та дійшли обґрунтованого висновку, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю відповідає інтересам дитини.
 
Колегія суддів погоджується з тим, що на момент розгляду справи, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, вік дитини, створення позивачкою усіх умов для повноцінного та гармонійного розвитку дитини відповідного віку, а також ураховуючи нездатність сторін знайти порозуміння 
у питаннях розподілу батьківського часу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.
 
Батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, розвиток, проводити з донькою необхідну кількість часу, незалежно від того, з ким вона буде проживати більшість часу. Визначення місця проживання дітей з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків.
 
Більше того, колегія суддів наголошує, що батьки мають співпрацювати 
у забезпеченні належного контакту між кожним з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. У разі істотної зміни обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку батьківської опіки щодо дитини, зокрема спільної батьківської опіки, про що неодноразово вказував Верховний Суд (зокрема, постанови Верховного Суду 
від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року 
у справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, 
від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19).
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та, надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов мотивованого висновку, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю на час розгляду справи найбільше відповідає забезпеченню її найкращих інтересів.

 

Посилання в касаційній скарзі на те, що під час розгляду справи суд 
всупереч частини четвертої статті 19 СК України не залучив до участі 
у справі Козелецьку селищну раду та Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію як органи опіки та піклування, є необґрунтованими, оскільки зазначені органи брали участь у розгляді справи як треті особи, а орган опіки та піклування Козелецької селищної ради Чернігівської області надав суду першої інстанції висновок щодо розв`язання цього спору відповідно до частини четвертої статті 19 СК України.
 
При цьому аргументи касаційної скарги про необхідність надсилання висновку органу опіки та піклування на адресу відповідача не ґрунтуються на нормах процесуального права.
 
Стосовно доводів касаційної скарги про нерозгляд судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Із матеріалів справи відомо, що ухвалою Дарницького районного суду 
м. Києва від 24 вересня 2021 року відкрито провадження у цій справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 01 листопада 2021 року, відповідачу надано п`ятнадцятиденний термін з дня вручення (отримання) копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
 
Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач не отримав 
у зв`язку з відсутністю за місцем проживання.
 
У подальшому відповідач не отримував судових повісток у зв`язку з відсутністю за місцем проживання, що підтверджується відмітками на конвертах.
 
Відповідно до розписки представника відповідача, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви він отримав 10 серпня 2022 року.
 
Відзив на позовну заяву відповідач подав до суду 25 серпня 2022 року.
 
Зустрічної позовної заяви в матеріалах справи немає.
 
До апеляційної скарги додано копію зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про захист прав малолітньої особи, яка була зареєстрована Дарницьким районним судом міста Києва 25 серпня 2022 року.
 
Відповідно до протоколу судового засідання від 16 листопада 2022 року суд повернув зустрічний позов відповідача з посиланням на подання його
з порушенням ЦПК України.
 
Зазначену протокольну ухвалу суду відповідач не оскаржував.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції, оформивши своє процесуальне рішення про повернення зустрічного позову протокольною ухвалою, позбавив його можливості оскаржити таке рішення в апеляційному порядку, що і стало підставою для включення до апеляційної скарги вимог про прийняття та розгляд зазначеного зустрічного позову під час апеляційного перегляду рішення суду, є безпідставними.
 
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановлюються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) 
і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
 
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд першої інстанції вирішив питання про їх права свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише 
у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
 
Пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
 
Постановлення судом першої інстанції ухвали про повернення зустрічної позовної заяви не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, не змінює вимоги пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України про те, що такий вид ухвал підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду та не може бути перешкодою в реалізації права особи на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05 лютого 2019 року у справі № 903/381/18 та від 23 вересня 2020 року у справі 
№ 756/12128/15.
 
Представник відповідача протокольну ухвалу Дарницького районного суду 
м. Києва від 16 листопада 2022 року про повернення зустрічної позовної заяви 
в апеляційному порядку не оскаржував, а тому колегія суддів не надає оцінки зазначеному процесуальному документу.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної відповідно до вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і їх в сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так 
і в процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська