ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 липня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 761/44002/23
провадження № 61-12304св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року у складі судді Пономаренко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»(далі -АТ «НАЕК «Енергоатом»), про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року (справа № 761/24929/20) визнано незаконним та скасовано наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 16 липня 2020 року № 664-к «Про звільнення заступника директора з правових питань ВП АК ОСОБА_1», та поновлено його на посаді заступника директора відокремленого підрозділу «Атомкомплект» ДП «НАЕК «Енергоатом» з 18 липня 2020 року.
Суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Під час проголошення вступної та резолютивної частини зазначеного рішення суду був присутній представник відповідача, а отже, починаючи з 03 грудня 2020 року, відповідач вважається таким, що ознайомлений з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 761/24929/20.
Однак наказ про його поновлення на роботі відповідач видав лише 19 січня 2021 року, а допустив його до роботи 08 лютого 2021 року. 
Таким чином, з 03 грудня 2020 року до 05 лютого 2021 року, з вини відповідача, він перебував у вимушеному прогулі, тобто 44 робочі дні.
Згідно з довідкою від 05 листопада 2020 року його середньоденний заробіток становить 4 080,29 грн, а отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 179 532,76 грн без вирахування податків і обов`язкових платежів.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» середній заробіток за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 761/24929/20 у розмірі 179 532,76 грн.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнено із АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 179 532,76 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що АТ «НАЕК «Енергоатом» виконало рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 761/24929/20 про поновлення ОСОБА_1 на роботі лише 05 лютого 2021 року, тобто із затримкою у 44 робочі дні, а тому, з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати позивача, розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , становить 179 532,76 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У вересні 2024 року АТ «НАЕК «Енергоатом» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), викладених у постановах від 14 червня 2023 року у справі № 745/207/21, від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21, від 19 червня 2024 року у справі № 205/1543/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)); 
Суди помилково не застосували статтю 233 КЗпП України та не врахували висновок, щодо застосування зазначеної норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23.
Посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо:
можливості застосування пункту 3 частини першої статті 411 ЦПК України у разі непідписання електронного примірника судового рішення всіма членами колегії суддів (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
щодо порядку звернення до суду на підставі статті 236 КЗпП України та порядку розгляду судами заяв (позовних заяв) про виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі. 
Зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: акти-повідомлення працівнику про поновлення на роботі за рішенням суду; акт про неможливість зв`язатися з працівником по телефону; рекомендованих повідомлень про вручення позивачу листів та наказу про поновлення на роботі у січні 2021 року (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 236 КЗпП України, згідно з якою у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Суди не врахували, що згідно з усталено практикою Верховного Суду для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, а у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, здійснити розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. 
Всупереч зазначеному та факту поновлення позивача на роботі, суди попередніх інстанцій неправильно визначили період затримки виконання рішення суду 
з 19 січня 2021 року до 05 лютого 2021 року та, відповідно, помилково стягнули на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період. 
Суд апеляційної інстанції не надав оцінки аргументам АТ «НАЕК «Енергоатом» про пропуск позивачем тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, зважаючи на те, що розрахунковий лист за лютий 2021 року, який є письмовим повідомленням про нараховані та виплачені при звільненні суми, він отримав 24 лютого 2021 року, висловивши незгоду з невиплатою йому при звільненні середнього заробітку за період затримки у поновленні на посаді, а отже, йому було відомо про порушення його права. 
Із заявою про поновлення строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права він не звертався, а тому судам належало відмовити у задоволенні позовних вимог.
На порушення норм процесуального права суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 19 січня 2021 року № 55 та докази вручення зазначеного наказу позивачу до 08 лютого 2021 року; докази стосовно ухилення ОСОБА_1 від отримання інформації про його поновлення на роботі, що свідчить про його недобросовісність та зловживання правом.   
Крім того, згідно з інформацією ЄСІТС «Електронний суд» електронний примірник постанови Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року не підписаний електронним цифровим підписом суддями Писаною Т. О. та Журбою С. О. 
Висновок Верховного Суду щодо можливості скасування судового рішення на підставі пункту 3 частини першої статті 411 ЦПК України, електронний примірник якого не підписаний усіма членами колегії суддів електронним цифровим підписом, відсутній. 
У вересні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1, у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 вересня 2024 року касаційну скаргу АТ «НАЕК «Енергоатом» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А.
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «НАЕК «Енергоатом» з підстав, визначених пунктами 1, 3частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шевченківського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 761/44002/23; зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року, надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У жовтні 2024 року матеріали справи № 761/4402/23 надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва 
від 03 грудня 2020 року у справі № 761/24929/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 16 липня 2020 року № 664-к «Про звільнення заступника директора з правових питань ВП АК ОСОБА_1». 
Поновлено ОСОБА_1 на роботі у відокремленому підрозділі «Атомкомплект» ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаді заступника директора з правових питань. 
Стягнено з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 липня 2020 року до 02 грудня 2020 року в розмірі 
395 788,13 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.
08 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про виправлення описки, допущеної судом у назві посади, на якій поновлено позивача.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року виправлено описку в резолютивній частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 761/24929/20, а саме замість: «Поновити ОСОБА_1 на роботі у відокремленому підрозділі «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді директора з правових питань відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» зазначено: «Поновити ОСОБА_1 на роботі у відокремленому підрозділі «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді заступника директора з правових питань відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 19 січня 2021 року № 55-к позивача поновлено на роботі відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року у справі №761/24929/20.
27 січня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Нефьодов С. М., звернувся до ДП «НАЕК «Енергоатом» з адвокатським запитом щодо надання інформації про негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.
У відповідь на адвокатський запит відповідач листом від 03 лютого 2021 року № 01-1471/07-вих повідомив, що наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 19 січня 2021 року № 55-к ОСОБА_1 поновлено на роботі.
Із зазначеним наказом позивач ознайомився 08 лютого 2021 року. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 236 КЗпП України
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та багатьох інших).
Тобто законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц).
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків (подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі № 947/7076/22).
Законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив з того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
З огляду на наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року про поновлення позивача на роботі, ухвалене у справі № 761/24929/20, було виконане відповідачем 08 лютого 2021 року (момент фактичного допуску позивача до виконання попередніх обов`язків), дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 179 532,76 грн.
У контексті наведеного доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 236 КЗпП України згідно з якою, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
У постанові від 14 червня 2023 року у справі № 745/207/21 (провадження 
№ 61-12346св22), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначив, що «Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд правильно зазначив, що стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника здійснюється на підставі ухвали суду, а отже такі вимоги розглядаються в рамках справи про поновлення на роботі.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що питання затримки виконання рішення про поновлення на роботі згідно з вимогами статті 236 КЗпП України повинен вирішувати орган, який розглядав спір про поновлення ОСОБА_1 на роботі, що є можливим за умови звернення позивача з заявою в порядку статті 236 КЗпП України до суду першої інстанції, тобто в межах позовного провадження у цивільній справі № 745/207/21 за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не в порядку звернення з окремим позовом».
Тобто, надаючи правову оцінку застосуванню судом апеляційної інстанції статті 236 КЗпП України у згаданій справі № 745/207/21, Верховний Суд зазначив, що вирішення питання про стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є можливим у межах позовного провадження у справі, предметом якої, зокрема, було поновлення такого працівника на роботі, шляхом подання до цього суду заяви, за наслідками вирішення якої суд постановляє ухвалу. При цьому Верховний Суд не зазначав про те, що це питання підлягає вирішенню виключно в рамках справи про поновлення на роботі. 
Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 236 КЗпП України не знайшли свого підтвердження. 
Щодо доводів касаційної скарги про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій статті 233 КЗпП України 
Із матеріалів справи відомо, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
04 січня 2024 року АТ «НАЕК «Енергоатом» подало до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на час виникнення між сторонами спірних правовідносин (03 грудня 2020 року) нормами КЗпП України було визначено право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Крім того, законодавцем не встановлено будь-яких строків для відповідних звернень працівника до суду за виплатою йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі відповідно до положень статті 236 КЗпП України.
У касаційній скарзі АТ «НАЕК «Енергоатом» посилається на те, що такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, передбаченого статтею 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19 липня 2022 року), зважаючи на те, що розрахунковий лист за лютий 2021 року, який є письмовим повідомленням про нараховані та виплачені при звільненні суми, він отримав 
24 лютого 2021 року, висловивши незгоду з невиплатою йому при звільненні середнього заробітку за період затримки у поновленні на посаді, а отже йому було відомо про порушення його права; із заявою про поновлення строку для звернення до суду з позовом він не звертався. 
Перевіряючи зазначені доводи заявника, Верховний Суд виходить з такого. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі має наслідком застосування положень статті 236 КЗпП України про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Відхиляючи доводи АТ «НАЕК «Енергоатом» про пропуск позивачем строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що зазначена вимога є спором про оплату праці, а тому працівник має право звернутися до суду з позовом з такими вимогами без обмеження будь-яким строком.
Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на таке.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.
З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір із ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.
До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватися як плата за виконану роботу (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження 
№ 61- 17899св20).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження 
№ 61-25545сво18) зазначено, що «середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після видачі роботодавцем зазначеного наказу незалежно від тривалості затримки його видачі.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день поновлення його на роботі.
Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2021 року в справі № 205/1543/23 (провадження № 61-2329св24), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, та яку безпідставно не врахували суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору.
Таким чином, установивши, що наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 19 січня 2021 року № 55-к ОСОБА_1 поновлено на роботі; із зазначеним наказом він ознайомився 08 лютого 2021 року та в цей же день фактично був допущений до роботи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково застосував частину другу статті 233 КЗпП України замість частини першої зазначеної статті, та, відповідно, дійшов помилкового висновку про те, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з якою він звернувся у листопаді 2023 року, є спором про оплату праці, а тому працівник має право звернутися до суду з позовом із такими вимогами без обмеження будь-яким строком.
За таких обставин, доводи касаційної скарги про неправильне застосування статті 233 КЗпП України є обґрунтованими. Судам належало відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. 
Водночас колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що електронний примірник постанови Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року не підписаний усім складом суду, а висновок Верховного Суду щодо можливості скасування такого судового рішення на підставі пункту 3 частини першої статті 411 ЦПК України відсутній, зважаючи на те, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 753/12715/23, зазначене не є підставою для обов`язкового скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, оскільки паперовий текст судового рішення суддями підписаний. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання та додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначено в касаційній скарзі, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відмовити. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець