КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 травня 2025 року
 
справа № 753/6743/24
провадження № 22-ц/824/3155/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Шереметьєвій М.В.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Шаповалової К.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
03 квітня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості .
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 30 квітня 2020 року між                   ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди обладнання № ОО 30-04-20-02-І, відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняла об`єкт оренди, що підтверджується відповідним актом прийому-передачі обладнання, вартість об`єкта оренди складала 5 880,00 грн. Відповідно до умов договору, орендна плата складає 500 грн за кожен місяць користування об`єктом оренди та виплачується орендарем в безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 30 числа кожного місяця. Наразі відповідач умови договору не виконує, об`єкт оренди не повертає, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача кошти у розмірі 47 880 грн, з яких: 21 000 грн - заборгованість з орендної плати, 21 000 - неустойка, 5 880 грн - вартість неповернутого об`єкта оренди.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди обладнання № ОО 30-04-20-02-І від 30 квітня 2020 року, а саме: 21 000,00 грн - заборгованість з орендної плати, 5 880,00 грн - вартість неповернутого об`єкта оренди, що разом складає 26 880,00 грн, а також судовий збір у розмірі 679, 97 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 2020 року спірний автомобіль не перебуває у власності апелянта, а тому виконати вимогу щодо повернення обладнання немає можливості. Таким чином, позовні вимоги, є такими що не підлягають задоволенню, оскільки в діях відповідача не вбачається порушення умов договору оренди обладнання в частині обов`язку оплати орендних платежів, оскільки не є фактичним користувачем.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що апелянт не вказує на якій підставі у позивача виникає обов`язок бути обізнаною про реалізацію транспортного засобу, а у відповідачки право розраховувати, що договір оренди буде розірвано, а орендоване обладнання демонтоване. Скаржником до апеляційної скарги не додано доказів про те, що нею було погашено заборгованість з орендної плати та повернуто об`єкт оренди орендодавцю, або ж доказів того, що заборгованість є меншою, ніж та, яка встановлена судом першої інстанції. 
В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 виконала умови договору оренди №ОО 30-04-20-02-І від 30 квітня 2020 року в повному обсязі та передала відповідачу в тимчасове оплатне користування обладнання, що підтверджується актом приймання передачі об`єкта оренди.
Відповідач всупереч умов договору оренди свої зобов`язання за договором не виконала, належним чином не сплачувала кошти за користування об`єктом оренди, а також не повернула сам об`єкт оренди.
Таким чином у неї виникла заборгованість перед позивачем за період з 30 квітня                          2020 року по 24 березня 2024 ро, тобто з дати укладення договору до подачі справи до суду, що загалом складає 47 місяців.
Оскільки, відповідачем було порушено зобов`язання за договором оренди №ОО 30-04-20-02-І від 30 квітня 2020 року, суд дійшов висновку про стягнення з неї заборгованості у загальному розмірі 26 880,00 грн, з яких: 21 000,00 грн - заборгованість з орендної плати,                          5 880,00 грн - вартість неповернутого об`єкта оренди, таким чином, суд дійшов висновку що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Відмовляючи у стягненні неустойки, суд виходив з того, що звертаючись із цим позовом до суду 28 березня 2024 року (надсилання позову засобами поштового зв`язку), позивач визначила період нарахування неустойки до 23 березня 2024 року, що суперечить умовами договору.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 30 квітня 2020 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди обладнання №ОО-30-04-20-02-І (а.с.6-7).
Згідно пункту 1.1 вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне використання майно (об`єкт оренди), що належить орендодавцю на праві власності або іншого майнового права згідно акта-приймання передачі (додаток №1).
Згідно пункту 1.1.1 вартість об`єкта оренди виражається в національній валюті України та визначається в актах приймання-передавання обладнання.
Пунктом 1.1.3 договору передбачено, що особливі ознаки об`єкта оренди, за наявності, визначаються в актах приймання-передавання обладнання.
Відповідно до пункту 4.1 орендна плата, що складає 500 гривень 00 копійок за кожний місяць користування об`єктом оренди, виплачується орендарем в безготівковій формі на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 30 числа кожного місяця.
30 квітня 2020 року позивач передав, а відповідач прийняв об`єкт оренди, що підтверджуються відповідним актом-прийому передачі об`єкта оренди (а.с.7, зворот).
Згідно пункту 7.1 укладеного договору, якщо відповідач користується річчю, переданою йому у оренду, не за її призначенням або з порушенням умов договору оренди, орендодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Пунктом 7.2.1 передбачено, що орендар зобов`язаний усунути погіршення об`єкту оренди, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі орендодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
08 березня 2024 року позивач надіслав відповідачу досудову вимогу, з вимогою сплатити заборгованість з оренди та повернути об`єкт оренди в строк до 22 березня 2024 року, що підтверджується описом вкладення та накладною Укрпошти (а.с.8-10).
Згідно з частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (пункт 1 частини першої статті 762 Цивільного кодексу України ).
Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як було встановлено судом, 30 квітня 2020 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди обладнання №ОО-30-04-20-02-І (а.с.6-7). Таким чином, між сторонами за договором оренди виникли правовідносини з оплатного користування майном.
Згідно пункту 1.1 вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне використання майно (об`єкт оренди), що належить орендодавцю на праві власності або іншого майнового права згідно акта-приймання передачі (додаток №1).
Відповідно до п. 2.2. об`єкт оренди використовується орендарем згідно з нормами і технічними умовами експлуатації.
Пункт 9.2. передбачає, що умови договору оренди обладнання можуть бути змінені тільки за взаємною згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законодавством України.
Договір від 30 квітня 2020 року містить підписи ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Факт укладення даного договору апелянтом не оскаржується, в судовому порядку недійсним не визнавався.
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 виконала умови договору оренди від 30.04.2020 року та передала відповідачу в тимчасове оплатне користування обладнання, що підтверджується актом приймання передачі об`єкта оренди до договору оренди обладнання (а.с. 7 звор.).
  В той час, як відповідач всупереч умов договору оренди свої зобов`язання за договором не виконала, належним чином не сплачувала кошти за користування об`єктом оренди, а також не повернула сам об`єкт оренди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що з метою погашання заборгованості вона передала автомобіль разом з орендованим обладнанням ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» та розраховувала, що договір оренди укладений 30.04.2020 року буде розірвано, а орендоване обладнання буде демонтоване.
Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт виникнення договірних зобов`язань між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС». Таким чином, між позивачем та ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» не виникло взаємних прав та обов`язків по спірному орендованому обладнанню.
Такі обставини, як передача транспортного засобу в заставу з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» та подальша передача транспортного засобу разом з встановленим орендованим обладнанням ТОВ «ГЕЛЕКСІ ФІНАНС» не впливають на виконання договору оренди № ОО 30-04-20-02-І, оскільки не породжують, змінюють або зупиняють права і обов`язки за укладеним договором між позивачем та відповідачем.
За викладених обставин, які відповідають наявним у справі доказам, та правового обґрунтування - колегія суддів дійшла висновку, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновки суду першої інстанції, судове рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача зазначено, що попередній розрахунок судових витрат, які позивач понесла на правничу допомогу у зв`язку із розглядом  справи становить 4 000 грн.
На підтвердження витрат на правничу допомогу матеріали справи містять договір про надання правничої допомоги № 45 від 23.04.2024 року, акт приймання - передачі виконаних робіт № 1 від 26.11.2024 року, квитанція № пн 1167 від 27.11 2024 року.
Відповідно до наданого акту приймання - передачі від 26.11.2024 року були надані наступні послуги: представництво інтересів клієнта у цивільній справі № 753/6743/24, ознайомлення з апеляційною скаргою, підготовка відзиву, направлення відзиву.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Критерії реальності та розумності розміру адвокатських витрат застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає, що відшкодування витрат у заявленому розмірі відповідає критерію реальності, а тому приходить до висновку про відшкодування із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомого у розмірі 4 000 грн.
Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 10 червня 2025 року.
 
Суддя-доповідач
Судді