ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року
м. Київ
Справа № 546/796/23
Провадження № 61-1448св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка Ігоря Олександровича на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року в складі судді Сербіненко І. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року в складі колегії суддів Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Довбиш Сергій Миколайович, державний реєстратор Виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області Верховод Костянтин Володимирович, про визнання права власності на спадкове майно та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був її двоюрідним дідом та двоюрідним дядьком її батька - ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0033250, який виданий на підставі розпорядження Решетилівської райдержадміністрації від 19 грудня 1966 року № 377. На даний час земельна ділянка має кадастровий номер 5324281900:01:001:7412, площею 3,5708 га. 
З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка дізналася, що її батько ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Решетилівської міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52014417 від 18 квітня 2020 року став власником спірної земельної ділянки, яку 17 липня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу продав ОСОБА_3 . 
Водночас ОСОБА_2 не може бути спадкоємцем померлого ОСОБА_6 відповідно до статей 529, 530 Цивільного кодексу (далі - ЦК) Української РСР. 
Вважає, що саме вона є спадкоємицею ОСОБА_5 , оскільки проживала із спадкодавцем з жовтня 1995 року та перебувала на його утриманні 6 років, що підтверджує актом. ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки неправомірно набув право власності на неї.
Просила встановити факт її перебування на утриманні ОСОБА_6 з жовтня 1995 року до 15 грудня 2001 року; визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельну ділянку з кадастровим номером 5324281900:01:001:7412, площею 3,5708 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 5324281900:01:001:7412, площею 3,5708 га, який укладений 17 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та припинити в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324281900:01:001:7412, площею 3,5708 га, індексний номер 59322588 від 17 липня 2021 року; скасувати та визнати незаконним рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Решетилівської міської ради Верховода К. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 квітня 2020 року, індексний номер 52014417, а саме - право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324281900:01:001:7412 за ОСОБА_2 ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 5324281900:01:001:7412, площею 3,5708 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
06 лютого 2024 року рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
23 грудня 2024 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не довела, що перебувала на повному утриманні свого двоюрідного діда ОСОБА_6 з жовтня 1995 року до грудня 2001 року. Враховуючи відсутність підстав для встановлення вказаного факту, позовна вимога про визнання права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 5324281900:01:001:7412 також не підлягає задоволенню. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
03 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлюк І. О. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року в справі № 210/343/19, про те, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Посилається на те, що позивачка надала суду достатньо доказів на підтвердження того, що вона перебувала на повному утриманні спадкодавця.
Крім того, в порушення норм частини четвертої статті 206 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України суд не розглянув заяви відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання позову в повному обсязі.
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Лобачівською сільської радою Решетилівського району 02 липня 1990 року (т. 1, а. с. 13).
Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданої виконкомом Братешківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області 20 вересня 2001 року, свідоцтвом про шлюб (т. 1, а. с. 11, 14).
ОСОБА_6 , 1941 року народження (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був племінником ОСОБА_10 , 1914 року народження (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та двоюрідним братом ОСОБА_11 , 1936 року народження (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), що підтверджено довідкою від 19 грудня 2019 року № 1002, виданою Виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області (т. 1, а. с. 19). 
ОСОБА_6 , 1941 року народження (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був дядьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено довідкою від 19 грудня 2019 року № 992, виданою Виконавчим комітетом Лобачівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області (т. 1, а. с. 20).
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0033250, який виданий на підставі розпорядження Решетилівської райдержадміністрації від 19 грудня 1966 року № 377 (т. 1, а. с. 17, 18).
У трудовій книжці ОСОБА_2 , 1967 року народження, дата заповнення - 09 грудня 2010 року, є записи про роботу та звільнення у 2010-2013 роках (т. 1, а. с. 40-46).
09 січня 2020 року державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори постановою № 02-31/6 відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю підстав для спадщини (т. 1, а. с. 22, 23).
17 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,5708 га, кадастровий номер 5324281900:01:001:7412, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Полтавського (колишня назва Решетилівський) району Полтавської області, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 35, 36).
У зазначеному договорі купівлі-продажу вказано, що предмет договору - земельна ділянка належить на праві власності продавцю на підставі витягу № 207122984 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 18 квітня 2020 року Решетилівською міською радою Полтавської області; право власності зареєстровано 18 квітня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2071400053242.
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 20221 року земельна ділянка площею 3,5708 га, кадастровий номер 5324281900:01:001:7412, з цільовим призначенням -для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перебуває у приватній власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2021 року (т. 1, а. с. 39).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17 липня 2021 року земельна ділянка площею 3,5708 га, кадастровий номер 5324281900:01:001:7412, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, надана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «СКП «Сількомунгосп», орендодавець - ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 37, 38).
18 травня 2023 року ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які проживають у с. Лобачі, склали акт про те, що в селі Лобачі Полтавського району (стара назва Решетилівський район) проживали разом, і вели спільне господарство однією сім`єю з жовтня 1995 року до грудня 2001 року, в одному домогосподарстві: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його дружина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дядько ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . ОСОБА_4 та ОСОБА_1 знаходились на утриманні ОСОБА_6 , який єдиний в родині мав на той час дохід у вигляді пенсії (т. 1, а. с. 21).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт її перебування на утриманні двоюрідного діда ОСОБА_6 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з жовтня 1995 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що його дохід був єдиним джерелом її доходу, а її батьки не працювали і також перебували на утриманні ОСОБА_6 .
За вимогами статті 524 ЦК Української РСР (тут і далі - в редакції, чинній на момент смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. 
Часом відкриття спадщини визнається день смерті  спадкодавця (стаття 525 ЦК Української РСР).
Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті спадкодавця (стаття 527 ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 531 ЦК Української РСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.
З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року в справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачкою не доведено в установленому законом порядку факту її перебування на утриманні спадкодавця в зазначений нею термін. 
На підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала суду тільки акт, складений 18 травня 2023 року жителями с. Лобачі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , про її проживання разом із спадкодавцем разом із своїм батьком та братом (т. 1, а. с. 21).
Водночас відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 04 липня 2022 року № 190 «Про затвердження форми акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2022 року за № 794/38130, акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи затверджується посадовою особою виконавчого органу сільської, селищної, міської ради територіальної громади.
Отже, відповідний акт, складений сусідами, обов`язково має бути посвідчений уповноваженою посадовою особою. 
Оскільки наданий позивачкою акт складений особами, на яких не покладено прав та обов`язку на його складення в межах здійснення повноважень, як визначених осіб органу місцевого самоврядування, суди обґрунтовано визнали такий акт неналежним доказом.
Крім того, суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 (батько позивачки) також брав участь в утриманні своєї дочки, що він визнав у суді першої інстанції, а сам факт відсутності записів у трудовій книжці відповідача не може свідчити про відсутність доходу в період з 1995 до 2001 року.
Вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та витребування цієї земельної ділянки у ОСОБА_3 є похідними від вимоги про визнання позивачки спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 , а тому задоволенню не підлягають, про що правильно виснували суди попередніх інстанцій.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, зробили обґрунтований висновок про відмову в позові.
Доводам представника позивачки про порушення судом першої інстанції норм частини четвертої статті 206 ЦПК України щодо неврахування заяв відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання позову в повному обсязі була надана оцінка судом апеляційної інстанції, де останній правильно вказав, що дійсно, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Зокрема, частиною першою статті 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З досліджених матеріалів справи та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстави для задоволення позову та заяв про визнання позову відсутні, оскільки позивачкою не доведено факту перебування нею на утриманні спадкодавця, а, отже, не доведено, що вона має право на спадкування після його смерті на належну йому земельну ділянку. Визнання в такому випадку відповідачами позову не може бути законною підставою для задоволення позову, тому доводи заявниці про порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права не знайшли свого підтвердження.
Посилання заявниці в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновку Верховного Суду в постанові від 22 жовтня 2020 року в справі № 210/343/19, є безпідставним, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справі № 210/343/19 позивачка звернулася до суду з метою встановлення факту перебування на утриманні чоловіка для отримання від Фонду соціального страхування України страхових виплат, тому не можна вважати, що обставини справи, на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням судів попередніх інстанцій по суті спору і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка Ігоря Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. М. Ситнік     В. М. Ігнатенко      І. М. Фаловська