П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/6704/24	

Категорія: 106020000          Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.
          Місце ухвалення: м. Миколаїв 
          Дата складання повного тексту: 07.10.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого  – Бітова А.І.
суддів             – Лук`янчук О.В.
                      – Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про:
-          визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо непроведення нарахування та виплати позивачу компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку 15 червня 2024 року по виплаті щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 10 вересня 2021 року відповідно до абз.абз.3, 4, 6 п.5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 №1078 (далі – Порядок №1078);
-          зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку 15 червня 2024 року по виплаті щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 10 вересня 2021 року відповідно до абз.абз.3, 4, 6 п.5 Порядку №1078.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідач при виконанні рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі №400/12020/23 виплатив йому 15 червня 2024 року індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 10 вересня 2021 року у розмірі 119 816,81 грн. Проте, на його переконання, відповідач всупереч вимогам Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі – Закон №2050-ІІІ) не виплатив йому компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивач пропустив установлений ч.5 ст. 122 КАС України місячний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом. Крім цього, відповідач закцентував увагу на тому, що відповідно до Закону №2050-ІІІ компенсація частини доходів проводиться тільки у випадку, якщо такі доходи були нараховані, але були затримані строки їх виплати. Однак, відповідна індексація була виплачена позивачу відразу після її нарахування, а тому відсутні правові підстави для виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 по 10 вересня 2021 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 по 10 вересня 2021 років, починаючи 26 вересня 2023 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення – 15 червня 2024 року.
У задоволенні решти позовних відмовлено.
В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_3 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
-          апелянт вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки дізнавшись про ймовірне порушення своїх прав невиплатою в повному обсязі індексації грошового забезпечення, позивач, з огляду на приписи ч.5 ст. 122 КАС України, мав звернутися до адміністративного суду за захистом свого права протягом місяця, а звернувся до суду, як датовано в позовній заяві, лише 09 липня 2024 року;
-          п.4 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі – Порядок №159), визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100;
-          у відповідності до Закону №2050-ІІІ компенсація частини доходів проводиться тільки у випадку, якщо такі доходи були нараховані, але були затримані строки їх виплати, до такої правової позиції дійшов Верховний Суд ухвалюючи постанову від 28 грудня 2021 року по справі №813/3055/17;
-          згідно ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, таким чином, беручи до уваги що, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі №400/12020/23, ІНФОРМАЦІЯ_3 вважає необґрунтованим позовні вимоги про компенсацію позивачу втрати частини доходів враховуючи правову позицію Верховного Суду.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року ОСОБА_1 не оскаржено.
Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Згідно з даними Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 26 вересня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов позов позивача до відповідача щодо нарахування та виплати йому за час проходження військової служби у Збройних Силах України у ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_5 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 4 258,75 грн. за період з 01 березня 2018 по 10 вересня 2021 років в сумі 180 145,13 грн. відповідно до абз.абз.3, 4, 6 п.5 Постанови №1078.
Миколаївський окружний адміністративний суд у рішенні від 26 грудня 2023 року у справі №400/12020/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2024 року, встановив, що позивач в період з 19 березня 2014 по 10 вересня 2021 років проходив військову службу на різних посадах. Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 від 10 вересня 2021 року позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. На день виключення позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 відповідач не провів з ним повного розрахунку по грошовому забезпеченню, зокрема, не виплатив індексацію грошового забезпечення.
Рішенням Миколаївський окружний адміністративний суд у рішенні від 26 грудня 2023 року у справі №400/12020/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2024 року позов позивача задоволено частково, зокрема зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити йому щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 10 вересня 2021 року в сумі 119 816,81 грн. відповідно до абз.абз.3, 4, 6 п.5 Постанови №1078.
15 червня 2024 року на банківський рахунок позивача надійшли від відповідача кошти в сумі 118 019,56 грн., що підтверджується банківською випискою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" від 16 червня 2024 року №U1625VC8FSU05K94.
Вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому також і компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що право на звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, складовими якого є як індексація, так і компенсація втрати частини доходів: враховуючи положення ч.2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом №2352-ІХ), до 18 липня 2022 року не обмежене будь-яким строком; відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом №2352-ІХ) з 19 липня 2022 року обмежене тримісячним строком.
Суд першої інстанції встановив, що про розмір виплаченої йому індексації грошового забезпечення на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року №400/12020/23 позивач дізнався у день надходження відповідних коштів на його банківський рахунок, а саме: 15 червня 2024 року. Із цим позовом він звернувся до адміністративного суду 09 липня 2024 року, тобто у межах встановленого законодавством тримісячного строку.
Відтак, суд першої інстанції, вважав, що твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованим і спростовується вищевикладеним.
З огляду на вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині нарахування та виплати позивачу компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення за період з дня, коли він звернувся до адміністративного суду за захистом свого порушеного відповідного права (26 вересня 2023 року) по день розрахунку відповідача з ним (15 червня 2024 року).
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77, 122 КАС України, ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX), Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 №1078, Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.
Колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє, як необґрунтовані доводи апелянта, виходячи з наступного.
За змістом ч.2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.2 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ) у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно абз.1 ч.1 ст. 9 Закону №2011-ІІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не передбачено компенсацію втрати доходів внаслідок несвоєчасної виплати їм грошового забезпечення. Проте, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації в цих правовідносинах суд прийшов до висновку про можливість застосування норм законодавства про працю як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час виплати грошового забезпечення військовослужбовцям.
Аналогічний правовий висновок щодо поширення на правовідносини проходження військової служби загальних норм трудового законодавства викладений в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16 від 05 березня 2021 року у справі №120/3276/19-а.
Пунктом 11 Порядку №1078 встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року – місяця опублікування Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Відповідно пп.2 п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП України зазначено, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (абз.11 п.2.2 мотивувальної частини рішення).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19.
Відповідно абз.7 п.4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Згідно ст. 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно ст. 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі – компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:
пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);
соціальні виплати;
стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення);
сума індексації грошових доходів громадян;
суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Згідно абз.6 п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі – Порядок №159), компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.
Таким чином, у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику індексації заробітної плати, такий працівник має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання роботодавця здійснити донарахування належних працівникові сум доходів.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №822/1731/16 від 21 березня 2023 року у справі № 620/7687/21.
Статтею 4 Закону №2050-ІІІ встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно ч.1 ст. 7 Закону № 2050-ІІІ і п.8 Порядку №159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Аналіз правових норм ст.ст. 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ і Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі грошового забезпечення) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованого грошового забезпечення. Крім того, відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Аналогічні правові висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20.
Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що відповідач протиправно не нарахував і не виплатив позивачу компенсацію втрати частини доходів при виплаті йому 15 червня 2024 року індексації грошового забезпечення грошового забезпечення за період з  01 березня 2018 року по 10 вересня 2021 року.
Відповідно ч.5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Строки звернення до суду у справах щодо недотримання законодавства про оплату праці встановлені ст. 233 КЗпП України.
Враховуючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст. 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст. 122 КАС України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі №524/39/15-а, від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22 та рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22.
Відповідно ч.2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX (далі – Закон №2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)."
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 та від 08 травня 2024 у справі № 600/4133/22-а.
Таким чином, право на звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, складовими якого є як індексація, так і компенсація втрати частини доходів:
враховуючи положення ч.2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ), до 18 липня 2022 року не обмежене будь-яким строком;
відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом № 2352-ІХ) з 19 липня 2022 року обмежене тримісячним строком.
Як вбачається з матеріалів справи, 16 червня 2024 року відповідачем, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року №400/12020/23, було нараховано та виплачено кошти на банківський рахунок позивача.
09 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з даним позовом, тобто у межах встановленого законодавством тримісячного строку.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині наявності у ОСОБА_1 права на компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відповідно задоволення в цій частині позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на позовну заяву, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 11 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.