ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2025 р. 	Справа № 520/31403/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 року (ухвалене  суддею Кухар М.Д.) по справі № 520/31403/24
за позовом               Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до               Головного управління ДПС у Харківській області                       
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області № 0/22171/2420 від 24.04.2024 р.  
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 р. залишено без задоволення адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме вимог Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 28.03.2024 р. Головним управлінням Державної податкової служби у Харківській області було проведено камеральну перевірку показників податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . 
За результатами перевірки складено акт про результати камеральної перевірки показників податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця № 12418/20-40-24-20-06 від 28.03.2024 р., яким зафіксовано, що позивачем перевищено обсяг доходу, визначений пп. 2 п. 291.4 ст. 291 Податкового Кодексу України для платників єдиного податку 2 групи та не зазначено в податковій декларації податкове зобов`язання по єдиному податку за ставкою 15 відсотків (рядок 04, 09, 12, 14.1, 14) із суми перевищення.
Відповідач посилається на те, що Законом України від 30.06.2023 р. № 3219-IX “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану” (далі також - Закон 3219) внесені доповнення до підрозділу 8 “Особливості справляння єдиного податку та фіксованого податку” розділу XX “Перехідні положення” кодексу. Відповідно до пп. 9-1.4.3 п. 9-1 цього підрозділу у 2023 звітному році обсяг доходу для відповідної групи платників єдиного податку, встановлений п. 291.4 ст. 291 цього Кодексу, визначається пропорційно до кількості календарних місяців поточного календарного року, протягом яких платник єдиного податку не застосовував особливості оподаткування встановлені пунктом 9 цього підрозділу.
Також відповідачем зроблено висновок, що перевіркою показників податкової декларації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 встановлені порушення вимог пп. 1 п. 293.4, пп. 2 п. 293.8 ст. 293, п. 295.7 ст. 295, пп. 296.5.2 ст. 296 розділу XIV ПК України, а саме: платником податків у 2023 році не визначено обсяг доходу встановлений п. 291.4 ст. 291 ПК України, пропорційно до кількості календарних місяців поточного календарного року, та не задекларовано податкового зобов`язання з єдиного податку за ставкою 15 відсотків у сумі 389857,50 грн з суми перевищення обсягу доходу, визначеного підпунктом 9-1.4.3 пункту 9-1 підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України платникам, які застосовували особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 цього підрозділу Кодексу.
На підставі акту перевірки, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 0/22171/2420 від 24.04.2024 р., яким позивачу за порушення пп. 9-1.4.3. п. 9-1 підрозділу 8 “Особливості справляння єдиного податку та фіксованого податку” розділу XX “Перехідні положення”, пп. 1 п. 293.4 ст. 293, п. 295.7 ст. 295, пп. 296.5.3 п. 296.5 ст. 296 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем єдиний податок з фізичних осіб на 428843,25 грн. та зобов`язано сплатити суму податку у розмірі 389857,50 грн. та штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 38985,75 грн.
Позивач, не погоджуючись із податковим повідомленням - рішенням від 24.04.2024 р. № 0/22171/2420, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час винесення спірного рішення податковий орган діяв на підставі та у спосіб, передбачені чинним законодавством України.            
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зокрема, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків.
Згідно із п. 111.1 ст. 111 ПК України. за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються, зокрема, такий вид юридичної відповідальності як фінансова. Відповідно до п. 111.2 ст. 111 ПК України фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність, що встановлюється згідно з цим Кодексом, застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).
Пунктом 300.1 статті 300 ПК України визначено, що платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.
Судовим розглядом встановлено, що згідно з даними ІКС “Податковий блок”, ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС як фізична особа - підприємець; основним видом діяльності є - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно - технічним обладнанням (КВЕД: 46.73). Відповідно до Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 зареєстрований платником єдиного податку 2 групи з 01.08.2022 р (ставка 20 %).
З 01.02.2023 р. по 31.07.2023 р. був платником єдиного податку 3 групи з особливостями оподаткування на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні (ставка 2 %).
З 01.08.2023 р. - платник єдиного податку 2 групи (ставка 20 %).
27.01.2024 р. позивачем подано податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2023 рік № 9378457767 з позначкою “звітна”, в якій задекларовано обсяг доходу платника єдиного податку другої групи (рядок 03, 08) у розмірі 5392950,00 грн.
28.03.2024 р. Київським відділом податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління податкового оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС проведено камеральну перевірку показників поданої податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця, в ході якої встановлено перевищення ФОП ОСОБА_1 обсягу доходу, визначеного у пп. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України для платників єдиного податку 2 групи, та не зазначення в податковій декларації податкового зобов`язання по єдиному податку за ставкою 15 відсотків (рядок 04, 09, 12, 14.1, 14) із суми перевищення обсягу доходу, визначеного пп. 9-1.4.3 п. 9-1 підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення” ПК України.
Відповідно до пп. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України, платниками єдиного податку другої групи є фізичні особи - підприємці, обсяг доходу яких не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
У 2023 році ця сума складала 5587800,00 грн. (834 розміри х 6700 грн. - мінімальна заробітна плата, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) 2023 року);
До суми перевищення обсягу доходу, встановленого п. 291.4 ст. 291 ПК України застосовується ставка єдиного податку у розмірі 15 відсотків (пп. 2 п. 293.8 ст. 293 ПК України).
Законом України від 30.06.2023 № 3219-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану” (далі - Закон № 3219-ІХ) внесені доповнення до підрозділу 8 “Особливості справляння єдиного податку та фіксованого податку” розділу XX “Перехідні положення” ПК України. Відповідно до пп. 9-1.4.3 п. 9-1 цього підрозділу у 2023 р. звітному році обсяг доходу для відповідної групи платників єдиного податку, встановлений п. 291.4 ст. 291 цього Кодексу, визначається пропорційно до кількості календарних місяців поточного календарного року, протягом яких платник єдиного податку не застосовував особливості оподаткування, встановлені п. 9 цього підрозділу.
Судовим розглядом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в 2023 році перебував на особливих умовах 6 місяців (лютий - липень) та був платником єдиного податку 2 групи - 6 місяців (січень, серпень-грудень), про що свідчать податкові декларації.
Так, в 2023 році ФОП ОСОБА_1 подано: 06.03.2023 р. - податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні за лютий 2023 року - задекларований обсяг доходу за ставкою 2% - 6552000 грн., сума податкового зобов`язання - 131040 грн.; 06.04.2023 р. - податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні за березень 2023 року - задекларований обсяг доходу за ставкою 2% - 8152623,00 грн., сума податкового зобов`язання - 163052,46 грн.; 04.05.2023 р. - податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні за квітень 2023 року - задекларований обсяг доходу за ставкою 2% - 3074962 грн., сума податкового зобов`язання - 61499,24 грн.; 02.06.2023 р. - податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні за травень 2023 року - задекларований обсяг доходу за ставкою 2% - 326922,00 грн., сума податкового зобов`язання - 6538,44 грн.; 04.07.2023 р. - податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні за червень 2023 року - задекларований обсяг доходу за ставкою 2% - 1687392,00 грн, сума податкового зобов`язання - 337747,84 грн.; 04.08.2023 р. - податкову декларацію платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні за липень 2023 року - задекларований обсяг доходу за ставкою 2% - 13372197,80 грн., сума податкового зобов`язання - 264443,96 грн.
Відповідно до пп. 9-1.4.1 п. 9-1 підрозд. 8 розд. XX ПК України, платники єдиного податку третьої групи, які станом на 31 липня 2023 року використовували особливості оподаткування, встановлені п. 9 підрозд. 8 розд. XX ПК України, та не відмовилися від їх використання самостійно, з 1 серпня 2023 року автоматично вважаються такими, що застосовують систему оподаткування, на якій такі платники податку перебували до обрання особливостей оподаткування, передбачених п. 9 підрозд. 8 розд. XX ПК України.
Тобто, з 01.08.2023 р. позивач був автоматично переведений на другу групу єдиного податку.
Дохід, отриманий у період застосування особливостей оподаткування, встановлених п. 9 підрозд. 8 розд. XX ПК України, не включається до обсягу доходу, визначеного для відповідної групи платників єдиного податку, встановленого п. 291.4 ст. 291 ПК України (п.п. 9-1.4.1 п. 9-1 підрозд. 8 розд. XX ПК України).
27.01.2024 р. позивачем подано податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за звітний 2023 рік - задекларована загальна сума доходу за звітний (податковий) період - 5392950,00 грн.
Оскільки позивач в 2023 році протягом 6 місяців (січень, серпень-грудень) не застосовував особливості оподаткування, встановлені п. 9 підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення” ПК України (3 група 2%) та з 01.08.2023 р. був переведений на сплату єдиного податку другої групи, то граничний обсяг доходу для такого платника на 6 місяців 2023 року становитиме 2793900,00 грн. (5587800,00 грн. : 12 місяців календарного року х 6 місяців (січень, серпень-грудень), протягом яких позивач не застосовував особливості оподаткування, встановлені пунктом 9 підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення” ПК України та перебував платником єдиного податку другої групи).
Відповідно до поданої декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2023 рік загальний обсяг доходу (код рядка 03,08) становить - 5392950,00 грн., отже сума перевищення обсягу доходу становить 2599050,00 грн (5392500,00 грн. - 2793900,00 грн.).
Перевіркою встановлено, що сума єдиного податку, зазначена позивачем в податковій декларації за 2023 рік є меншою ніж визначено за результатами камеральної перевірки, що призвело до заниження суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету.
За висновками перевірки показників податкової декларації ФОП ОСОБА_1 встановлені порушення вимог пп. 1 п. 293.4, пп. 2 п. 293.8 ст. 293, п. 295.7 ст. 295, пп. 296.5.2 п. 296.5 ст. 296 розділу XIV ПК України, а саме: не декларування податкового зобов`язання по єдиному податку за ставкою 15 відсотків із суми перевищення обсягу доходу, визначеного пп. 9-1.4.3 п. 9-1 підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення" ПК України для платників, які протягом 2023 звітного року застосовували особливості оподаткування, встановлені п. 9 цього підрозділу ПК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по єдиному податку на суму 389857,50 грн. (2599050,00 грн. х 15%), де 2599050,00 грн. - обсяг доходу, що оподатковується за ставкою 15%.
Розрахунок суми єдиного податку, що підлягає сплаті до бюджету (грн): задекларована сума доходу (рядок 03 декларації) - 5392950,00 грн.; сума перевищення обсягу доходу - 2599050,00 грн.; податкове зобов`язання (15 % суми перевищення) за даними платника (рядок 09) - 0 грн.; податкове зобов`язання (15 % суми перевищення) за даними перевірки - 389857,50 грн.; сума відхилення, +/-+ 389 857,50 грн.
За результатами камеральної перевірки складено акт від 28.03.2024 р. №12418/20-40-24-20-06, який 28.03.2024 р. направлено платнику податків у порядку, визначеному ст. 42 ПК України засобами поштового зв`язку та повернуто 13.04.2024 р. за закінченням терміну зберігання. Заперечень на акт камеральної перевірки до податкового органу не надходило.
На підставі вказаного акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 24.04.2024 р. №0/22171/2420, яким згідно до пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 58.1 ст. 58, п. 123.1 ст. 123 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем “Єдиний податок з фізичних осіб” на загальну суму 428843,25 грн. (за податковим зобов`язанням - 389857,50 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 38985,75 грн. (10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання), яке 25.04.2024 р. направлено позивачу у порядку, визначеному ст. 42 ПК України засобами поштового зв`язку та повернуто 11.05.2023 р. за закінченням терміну зберігання.
Стосовно доводу апеляційної скарги про зворотну дію у часі Закону України від 30.06.2023 № 3219-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану» суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Закон України від 30.06.2023 № 3219-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану”, яким внесені доповнення до підрозділу 8 розділу XX “Перехідні положення” ПК України, набрав чинності 01.08.2023 р., який на даний час є чинним.
Частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
Аналізуючи норми Закону № 3219-ІХ вказує, що дані норми не припускають неоднозначного (множинного) трактування прав та обов`язків платника податку та контролюючого органу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час винесення спірного рішення відповідач при застосовані положення пп. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України щодо обсягу доходу станом на 01 січня поточного року не міг не застосувати положення пп. 9-1.4.1 п. 9-1 підрозд. 8 розд. XX “Перехідні положення” ПК України, які набрали чинності 01.08.2023 р., тобто під час звітного періоду 2023 року, адже прийнята норма не відміняла дію положення п. 291.4 ст. 291 ПК України, а визначала обсяг доходу для відповідної групи платника єдиного податку пропорційно до кількості календарних місяців поточного календарного року протягом яких платник єдиного податку не застосовував особливості оподаткування, встановлені п. 9 підрозд. 8 розд. XX “Перехідні положення” ПК України, про що також вказано у акті та оспорюваному рішенні.
Суд звертає увагу на те, що питання дотримання податковим органом принципів, передбачених п. 4.1 ст. 4 ПК України було предметом ретельного дослідження Верховним Судом, правовий висновок якого викладений у постанові від 19 квітня 2022 року у справі №816/687/16.
В постанові Верховний Суд зазначив, що основні засади податкового законодавства України (принципи, на яких ґрунтується податкове законодавство) визначені в статті 4 ПК, зокрема стабільність, який легально визначено як “зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року” (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК).
Доктринальне бачення застосування основних засад функціонування податкової системи України полягає, зокрема, в тому, що визначені в ПК України принципи законодавства відображають співвідношення, взаємозв`язок елементів податкової системи (податків і зборів), і що у широкому змісті під принципами податкової системи розуміється вся їх сукупність, що регулюють оподаткування.
Тобто, в конкретних ситуаціях правозастосування правові принципи, в тому числі принципи податкового законодавства мають розглядатися у їх сукупності. Розглядаючи дотримання чи порушення одного з правових принципів, не можна не враховувати при цьому дотримання чи порушення інших.
Відповідно до доктринальних положень вітчизняної науки принципи податкового законодавства, закріплені нормами статті 4 ПК, є галузевим відображенням закріплених в конституційних нормах принципів оподаткування (статті 67, 92 Конституції України)..
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України система оподаткування, податки і збори встановлюються виключно законами України.
Отже, за конституційними нормами платник податків є зобов`язаною особою щодо сплати податків і зборів, тоді як законодавчий орган уповноважений визначати обов`язок щодо сплати податків і зборів.
Надання Верховній Раді України повноважень приймати закони (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) означає можливість законодавчого органу на власний розсуд визначати зміст законів, що ним ухвалюються. Обмеженнями законодавчих повноважень Верховної Ради України є норми Конституції України та міжнародні зобов`язання України. Своєю чергою, будь-які попередні закони Верховна Рада України може змінювати, оскільки зміна законів (будь-як і будь-яких) власне і становить зміст конституційних повноважень Верховної Рад України, тобто здійснюється не всупереч, а відповідно до статей 85, 91, 92 Конституції України. Це стосується і повноважень Верховної Ради України щодо ухвалення та/або зміни законів з оподаткування.
Норми підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК, як регуляторні, адресовані всім, в тому числі, органу законодавчої влади.
Разом з тим, підстав для твердження, що в разі коли закони про зміну податків (зборів), будь-яких елементів податків (зборів) прийняті без врахування темпоральних меж, встановлених цими нормами, не підлягають застосуванню, немає. Будь-які норми будь-якого попереднього закону не можуть обмежувати законодавчих повноважень Верховної Ради України на зміну нормативного регулювання, за винятком випадків, коли такі обмеження випливають із норм Конституції України або міжнародних договорів України, ратифікованих Верховною Радою України.
У Конституції України відсутні норми, які б зобов`язували Верховну Раду України дотримуватися особливого порядку введення в дію норм з питань оподаткування.
Ураховуючи зміст конституційних норм, закон, зокрема з питань оподаткування, може набирати чинності і вступати в дію в різні моменти, проте для цього потрібне відповідне застереження в самому законі. Наявність подібних застережень в інших законах не передбачена Конституцією України (нормою частини п`ятої статті 94 Конституції України безпосередньо визначено, що відступ від загального правила має бути передбачений «самим законом», тобто тим законом, про набрання чинності якого йдеться).
Таким чином, норму-принцип стабільності податкового законодавства не можна вважати нормою, що змінює порядок набрання чинності або вступу в дію всіх нових податкових правил.
Принцип стабільності податкового законодавства перебуває у складі такого структурного елементу принципу верховенства права, як правова визначеність. Стабільність податкового законодавства передбачає законні очікування платника податку щодо незмінності правового режиму оподаткування. Разом з тим, такі очікування від законодавця мають урівноважуватись із правом держави приймати закони відповідно до суспільних (публічних) інтересів, тобто необхідно враховувати соціальні, політичні, економічні, безпекові чинники, які існують на момент прийняття законодавчого акта. Питання щодо застосування норм законів про зміну будь-яких елементів податків (зборів), які прийняті без врахування темпоральних меж, встановлених підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК, не повинно вирішуватися шляхом прямого співставлення цих норм, оскільки, як вже зазначено, принцип стабільності діє і застосовується в нерозривному зв`язку з іншими правовими принципами.
Міра стабільності залежить від багатьох чинників. Оцінка змін у правовому режимі оподаткування на її відповідність правовій визначеності має відбуватись на підставі порівнювання та оцінювання обставин, внаслідок яких діяв законодавець, приймаючи рішення про зміну ставок податку (збору), а також з врахуванням того, чи є цей захід постійним або тимчасовим.
Європейський суд з прав людини щодо застосування принципу стабільності до податкових правовідносин визнає відсутність порушення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в ситуації ретроактивного застосування податкових нововведень, які заявниками розглядалися як такі, що не могли бути ними передбачені. Так, у справі «Di Belmonte v. Italy» (заява № 72638/01, 2010 рік) Суд не знайшов порушення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, коли законодавець застосовував нові податкові норми до попередніх податкових відносин. Суд прямо вказав, що стаття 1 не забороняє ретроактивного застосування законодавства (параграфи 36, 42).
Верховний Суд при розгляді цієї справи відступає від висновку, викладеного в постановах від 07.09.2018 у справі № 826/18755/15, від 17.03.2021 № 816/846/16, від 01.07.2021 № 816/844/16 та формулює висновок, що норми пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК не відміняють дію норми, якою встановлено (змінено) податок (збір) та/ або будь-який елемент податку (збору) і яка запроваджена законом, що прийнятий пізніше, ніж за шість місяців до початку бюджетного періоду, в якому запроваджується податок (збір) та/або зміни будь-якого елементу податку (збору). Колізії між такою нормою та принципом стабільності немає, оскільки принцип стабільності застосовується в системному зв`язку з іншими принципами податкового законодавства. Така норма не застосовується лише тоді, якщо вона суперечить принципу верховенства права в контексті права платника податку на мирне володіння майном. Таким чином, норму-принцип стабільності податкового законодавства не можна вважати нормою, що змінює порядок набрання чинності або вступу в дію всіх нових податкових правил.
Позивачем не враховано тієї обставини, що вказані зміни до податкового законодавства України, приймались під час повномасштабної війни, в умовах агресії російської федерації проти України, з метою забезпечення видатків на оборону та соціальний захист населення в складних економічних умовах.
Відповідно до ст. 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Тобто, позивач несе персональну відповідальність за невиконання або неналежне виконання свого податкового обов`язку.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що податкове повідомлення-рішення № 0/22171/2420 від 24.04.2024 р. прийнято обґрунтовано.
У відповідності до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.   
Із урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, винесене в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 по справі № 520/31403/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    Я.В. П`янова