ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
21 травня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 522/23238/17 
провадження № 61-2476св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», 
відповідач-  ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у складі колегії суддівТаварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про зарахування зустрічних однорідних вимог, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням уточнень просило визнати недійсним договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладений між сторонами 06 грудня 2010 року. 
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що ТОВ «Аверс-Сіті» не укладало з відповідачем договору про зарахування зустрічних однорідних вимог. 
 
Оспорюваний правочин від імені позивача підписала колишній представник Єсаулова Інна Михайлівна , тобто неуповноважена особа, а отже, Товариство фактично не є учасником договірних правовідносин. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Приморський районний суд міста Одеси у складі судді Абухіна Р. Д. рішенням                   від 30 травня 2019 року позов задовольнив. 
 
Визнав недійсним договір № 444-3 про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 06 грудня 2010 року. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 
 
Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог підписаний від імені ТОВ «Аверс-Сіті» колишнім представником Єсауловою І. М., тобто неуповноваженою особою, що свідчить про відсутність у позивача будь-якого волевиявлення на укладення такого договору та є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. 
 
Суд погодився із позицією ТОВ «Аверс-Сіті» щодо неможливості застосування до спірних правовідносин позовної давності з огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваного договору про зарахування зустрічних однорідних вимог з рішення Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року у справі № 367/2854/16-ц. 
 
Одеський апеляційний суд постановою від 19 грудня 2023 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савелової Ю. М. задовольнив частково. 
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 травня 2019 року скасував і ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Аверс-Сіті» залишив без задоволення. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що предметом заявленого позову є визнання договору про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним. 
 
Заявлені вимоги з урахуванням заяви про зміну підстав позову ТОВ «Аверс-Сіті» обґрунтовувало тим, що договір про зарахування зустрічних однорідних вимог підписаний від імені Товариства неуповноваженою особою, що свідчить про відсутність у позивача будь-якого волевиявлення на укладення такого договору. 
 
З матеріалів справи відомо, що предметом оспорюваного договору є зарахування боргових зобов`язань сторін одна перед одною у сумі 101 557,50 грн за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладеним між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 , та за договором уступки вимоги (цесії) про передання ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» права інвестора за інвестиційним договором                           від 27 вересня 2009 року № 1/444, укладеним між ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» та ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції» (перший інвестор). 
 
Після введення у 2011 році згаданого будинку в експлуатацію і набуття об`єктом, який будувався (зокрема квартирою АДРЕСА_2 ), статусу об`єкта нерухомого майна відчуження ОСОБА_1 у цьому ж 2011 році зазначеної квартири ОСОБА_3 , який, у свою чергу, у вересні 2017 року продав квартиру ОСОБА_4 , визнання недійсним договору про зарахування зустрічних однорідних вимог                           від 06 грудня 2010 року щодо майнових прав на квартиру, яка на час вчинення оспорюваного правочину лише будувалася, безпосередньо впливає на права і обов`язки останнього власника квартири ОСОБА_4 , до якого позовні вимоги не заявлені. 
 
За положеннями статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. 
 
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. 
 
За наведених обставин апеляційний суд виснував, що у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті»слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. При цьому відмова у задоволенні позову через обрання неефективного способу захисту не позбавляє позивача права заявити віндикаційний позов до належного відповідача. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У лютому 2024 року ТОВ «Аверс-Сіті» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня              2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування статті 81 ЦПК України у подібних правовідносинах, а саме щодо можливості врахування судом доказів, які надані не учасниками справи (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» мотивувало тим, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України. 
 
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Створення судом необґрунтованих переваг у поданні та оцінці доказів порушує принцип рівності прав сторін у процесі. 
 
Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги письмові пояснення ОСОБА_3 , які стосувались місця знаходження оригіналу оспорюваного договору про зарахування однорідних вимог, адже останній не є учасником цієї справи. Тобто суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, апеляційний суд залишив поза увагою те, що ТОВ «Аверс-Сіті» вже пред`явило позов про витребування майна (квартири АДРЕСА_1 ) з незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_4 , а за приписами пункту 6 частини четвертої статті 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадках, коли позивач подав до цього самого суду інший позов до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У червні 2024 року  ОСОБА_1 через представника адвоката Троянської І. В. подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В. ухвалою                   від 15 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Приморського районного суду міста Одеси. 
 
26 квітня2024 року справу № 522/23238/17 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В. ухвалою                   від 29 липня 2024 року заяву названих суддів про самовідвід задовольнив. Відвів суддів Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. за їх заявою від участі у розгляді справи № 522/23238/17 за позовом ТОВ «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору. Справу передав для проведення повторного автоматизованого розподілу. 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду від 29 липня                    2024 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2024 року справу № 522/23238/17 передано судді-доповідачу ОСОБА_5 , судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М. 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду від 04 жовтня        2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2024 року справу № 522/23238/17 передано судді-доповідачу Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В. ухвалою        від 01 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
03 грудня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» (продавець) в особі представника Єсаулової І. М., що діє на підставі довіреності від 17 серпня 2010 року, та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір № 1/444 ИП, за умовами якого продавець передає покупцю майнові права на об`єкт нерухомості (двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ) шляхом підписання акта приймання-передання не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100 % вартості майнових прав, введення відповідної частини об`єкта капітального будівництва в експлуатацію. Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості (квартиру) становить 101 557,50 грн і має бути оплачена в термін до 06 грудня 2010 року (том 1, а. с. 35-41). 
 
Цього ж дня, 03 грудня 2010 року, між ОСОБА_1 (цедент) та ТОВ «Аверс-Сіті» (цесіонарій) в особі представника Єсаулової І. М., що діє на підставі довіреності                від 17 серпня 2010 року, укладено договір уступки вимоги (цесії) № 1/444, за яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, цедент передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право інвестора, належне цедентові, і стає замовником за інвестиційним договором від 27 вересня 2009 року № 1/444, укладеним між ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» та ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції» (перший інвестор). За передане право вимоги до боржника цесіонарій сплачує цеденту 101 557,50 грн 06 грудня         2010 року або до цієї дати (том 1, а. с. 42, 43). 
 
06 грудня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» в особі представника Єсаулової І. М., що діє на підставі довіреності від 17 серпня 2010 року, та ОСОБА_1 укладено договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог, за умовами якого сторони, маючи одна до одної зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 06 грудня 2010 року, дійшли згоди на підставі статті 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що виникають з договорів, укладених між сторонами: за договором купівлі-продажу майнових прав від 03 грудня 2010 року № 1/444_ИП, згідно з яким ОСОБА_1 мав виконати грошове зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті» у сумі 101 557,50 грн; за договором уступки вимоги від 03 грудня 2010 року № 1/444, згідно з яким ТОВ «Аверс-Сіті» мало виконати грошове зобов`язання перед ОСОБА_1            у сумі 101 557,50 грн (том 1, а. с. 34). 
 
Приморський районний суд міста Одеси заочним рішенням від 19 листопада 2018 року у справі № 522/14061/17 визнав недійсним договір уступки права вимоги (цесії)                 від 03 грудня 2010 року № 1/444, укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 з моменту його укладання (том 1, а. с. 158-160). 
 
Одеський апеляційний суд постановою від 07 грудня 2020 року у справі № 522/14061/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2018 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання договору цесії недійсним відмовив. 
 
У справі № 522/14061/17 апеляційний суд звернув увагу на те, що оспорюваний договір уступки права вимоги (цесії) досліджувався у справі № 367/2854/16-ц, у якій Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року визнав, що всі правовідносини між ТОВ «Аверс-Сіті», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є реальними і відповідають волевиявленню сторін, а укладені договори не підлягають розірванню, а тим більше визнанню недійсними. 
 
Крім того, Апеляційний суд Київської області рішенням від 05 квітня 2017 року у справі № 367/2854/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Аверс-Сіті» до ОСОБА_3 про розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав відмовив. 
 
У справі № 367/2854/16 апеляційний суд встановив: 
 
«Відповідно до договорів купівлі-продажу майнових прав (в редакції, яка викладена в договорах про внесення змін та доповнень від 26 грудня 2011 року) ТОВ «Аверс-Сіті» продало, а ОСОБА_3 купив майнові права на об`єкти нерухомості - квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . 
Пунктом 8.3 указаних договорів передбачено, що продавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, наслідком чого є його припинення, лише у випадку відмови покупця перерахувати та/або несвоєчасного перерахування покупцем коштів. 
26 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким відповідач набув статусу сторони (покупця) за договором купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2010 року. 
У цей же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким відповідач набув статусу сторони (покупця) за договором купівлі-продажу майнових прав від 03 грудня 2010 року № 1/444/ИП. 
У пункті 1.5 договорів про відступлення права вимоги зазначено, що до відповідача перейшли всі права та обов`язки покупця за договорами купівлі-продажу майнових прав, укладеними з ТОВ «Аверс-Сіті». 
Відповідно до пункту 3.2 договорів відступлення права вимоги від 26 грудня 2011 року, укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , і між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , сторони підтвердили, що розрахунки за цим договором здійснені до моменту укладання цього договору. 
Факт повного розрахунку ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перед ТОВ «Аверс-Сіті» за придбані майнові права на квартири підтверджується довідками позивача                         від 25 жовтня та від 03 грудня 2010 року відповідно, постановою старшого прокурора Генеральної прокуратури України від 26 грудня 2012 року, а також договорами № 29/10/10 та № 444-3 про зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Згідно з договором про зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_6 та ТОВ «Аверс-Сіті», які мали один до одного зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 27 жовтня 2010 року, дійшли згоди на підставі статті 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами, а саме за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/424/ИП, згідно з яким ОСОБА_6 має виконати грошові зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті». 
Відповідно до договору про зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_1 та ТОВ «Аверс-Сіті», які мали один до одного зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 06 грудня 2010 року, дійшли згоди на підставі статті 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами, а саме за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/444/ИП, згідно з яким ОСОБА_1 має виконати грошові зобов`язання перед Товариством». 
 
Апеляційний суд також з`ясував, що постановою Генеральної прокуратури України      від 26 грудня 2012 року підтверджується, що 05 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» укладено кредитний договір з лімітом заборгованості не більше 9 473 485,00 дол. США. Відповідно до додаткових умов ліміт збільшено до 18 446 000,00 дол. США на будівництво жилого мікрорайону за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 . Для забезпечення виконання умов кредитного договору 05 жовтня 2006 року укладено договір іпотеки, за умовами якого ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» передало ПАТ КБ «Надра» в іпотеку земельну ділянку площею 4,4791 га за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , а також об`єкти незавершеного будівництва, розташовані на цій земельній ділянці. У 2009 році службові особи ТОВ «Регіональні будівні інвестиції», маючи намір не повертати грошові кошти у сумі понад 150 000 000,00 грн, без згоди банку передали будинки, які перебували в іпотеці і забезпечували повернення кредиту, у власність іншого підприємства. До кримінальної відповідальності притягнуто колишнього директора підприємства ОСОБА_7 . З метою забезпечення відшкодування завданих збитків   28 вересня 2011 року заступник начальника управління ГСУ МВС України прийняв постанову про заборону відчуження нерухомого майна, якою накладено заборону на відчуження усіх квартир та нежитлових приміщень у будівлях за адресою: АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 . Під час розслідування встановлено, що заборону накладено і на квартири, права на які громадяни отримали на законних підставах. Так, ОСОБА_6 і ОСОБА_1 відповідно до договорів, укладених із ТОВ «Аверс-Сіті» 25 жовтня 2010 року та                  03 грудня 2010 року, отримали майнові права на об`єкти нерухомості - квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_1 . За придбані майнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розрахувались із ТОВ «Аверс-Сіті». Надалі 26 грудня 2011 року ОСОБА_1 і ОСОБА_6 відступили свої об`єкти нерухомості ОСОБА_3 , внаслідок чого були внесені зміни до раніше укладених договорів купівлі-продажу майнових прав на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_10 . ТОВ «Аверс-Сіті» підтвердило, що ОСОБА_3 не має заборгованості за укладеними договорами (том 3, а. с. 146, 147). 
 
У письмових поясненнях, наданих на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у цій справі, якою задоволено клопотання ТОВ «Аверс-Сіті» про тимчасове вилучення у ОСОБА_3 доказів, а саме оригіналу договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06 грудня 2010 року № 444-З, укладеного між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зазначив, що оригінал цього договору зберігався у нього вдома. Після реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав у лютому 2016 року зазначений договір втратив свою актуальність як підтверджуючий документ набуття ним права на квартиру, але він продовжував його зберігати. Після продажу у 2017 році квартири ОСОБА_4 оригінал договору про зарахування зустрічних однорідних вимог він зберігав у сейфі на робочому місці в офісі ТОВ «БАТАТА» (Київська область, місто Біла Церква, вулиця Таращанська, 197). 16 березня 2018 року в офісі ТОВ «БАТАТА» відбувся обшук, під час якого були вилучені численні папки з документами, в тому числі і тими, які не мали стосунку до кримінальної справи, в межах якої проводився обшук. При цьому в протоколі обшуку слідчі не конкретизували найменування вилучених документів. ОСОБА_3 стверджував, що добросовісно приділив багато часу пошукам оригіналу договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06 грудня 2010 року    № 444-З, але не зміг його віднайти. Йому невідомо, коли саме було втрачено оригінал, чи під час обшуку, чи під час знищення робочої документації ТОВ «БАТАТА» відповідно до термінів її зберігання. ТОВ «Аверс-Сіті» було достовірно відомо, що він з вересня 2017 року не є власником спірної квартири (том 3, а. с. 122-126; 148-157). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
 
Відповідно до частин другої та третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. 
 
Упостановах Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) зроблено висновок про те, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набуваєтьсяпервісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Під час розгляду справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних винятків щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить. 
 
Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. 
 
Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (стаття 601 ЦК України). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16 та у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 у справі № 911/483/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/12968/17, від 24 грудня              2020 року у справі № 357/15493/17 зроблено висновок, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути: зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передання речей одного роду). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Крім цього, між сторонами не повинно бути спору щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання. 
 
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 910/21566/17 зазначено, що наслідком здійснення такого правочину, як зарахування зустрічних однорідних вимог, є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам. 
 
Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає під час здійснення виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням (постанова Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 357/15493/17). 
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина друга статті 207 ЦК України). 
 
Згідно з абзацом першим частини першої, частинами другою та третьою статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. 
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
 
За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Аверс-Сіті» просило визнати недійсним договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладений між ним та ОСОБА_1 06 грудня 2010 року, з огляду на те, що оспорюваний правочин підписаний від імені Товариства неуповноваженою особою, що свідчить про відсутність у позивача будь-якого волевиявлення на укладення договору. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. 
 
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
 
Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК Українипредставництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. 
 
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. 
 
З матеріалів справи відомо, що довіреністю від 17 серпня 2010 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. та зареєстрованою у реєстрі за № 3774, ТОВ «Аверс-Сіті» уповноважило Єсаулову І. М. представляти інтереси Товариства перед усіма фізичними та юридичними особами (установами, підприємствами, організаціями, незалежно від їх підпорядкування та форми власності), в органах нотаріату з усіх без винятку питань, пов`язаних з укладанням та підписанням попередніх договорів, договорів відступлення права вимоги, договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог, визначаючи умови таких договорів на власний розсуд представника. Довіреність видана на строк до            17 серпня 2011 року без права передоручення повноважень іншим особам (том 2, а. с. 172). 
 
06 грудня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» в особі представника Єсаулової І. М., що діяла на підставі зазначеної довіреності від 17 серпня 2010 року, та ОСОБА_1 укладено договір № 444-З про зарахування зустрічних однорідних вимог, за умовами якого сторони, маючи одна до одної зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 06 грудня 2010 року, дійшли згоди на підставі статті 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що виникають з договорів, укладених між сторонами: за договором купівлі-продажу майнових прав від 03 грудня 2010 року № 1/444_ИП, згідно з яким ОСОБА_1 мав виконати грошове зобов`язання перед ТОВ «Аверс-Сіті» у сумі 101 557,50 грн; за договором уступки вимоги від 03 грудня 2010 року № 1/444, згідно з яким ТОВ «Аверс-Сіті» мало виконати грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 у сумі 101 557,50 грн (том 1, а. с. 34). 
 
Отже, оскільки довіреність від 17 серпня 2010 рокусвідчить про наявність між ТОВ «Аверс-Сіті», яке її видало, та  Єсауловою І. М. , якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами, то оспорюваний договір про зарахування зустрічних вимог укладений і підписаний від імені Товариства уповноваженою особою. 
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 
 
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та всупереч принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. 
 
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. 
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 906/1175/18, від 20 червня 2023 року у справі № 910/5529/19, від 12 квітня 2023 року у справі № 916/156/22, від 22 лютого 2022 року у справі № 910/2330/21,       від 06 вересня 2022 року у справі № 910/9228/21, від 29 листопада 2022 року у справі № 910/745/20, від 04 листопада 2021 року у справі № 910/18029/16, від 15 червня    2021 року у справі № 910/10440/19, від 01 липня 2021 року у справі № 910/7029/20,     від 01 вересня 2020 року у справі № 910/14065/18, від 18 серпня 2020 року у справі № 910/7631/18, від 16 червня 2020 року у справі № 922/3371/19, від 10 грудня             2019 року у справі № 906/43/19, від 26 листопада 2019 року у справі № 917/92/19,         від 05 листопада 2019 року у справі № 926/746/19 та від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18. 
 
У такий спосіб Верховний Суд запровадив певний алгоритм, який полягає в тому, що хоча кожна з наведених складових (а) відсутність у позивача права або законного інтересу; б) відсутність їх порушення; в) відсутність їх порушення саме відповідачем;     г) обрання неналежного та/або неефективного способу захисту позивачем) і є самостійною підставою для відмови в позові, однак їх застосування судом можливо виключно за наявності позитивної відповіді на попереднє питання. 
 
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібну правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). 
 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Таку правову позицію Верховний Суд виклав у постановах від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. 
 
Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову через обрання позивачем неефективного способу захисту, апеляційний суд не звернув уваги на те, що застосування саме такої самостійної підстави для відмови в позові можливо виключно за наявності позитивної відповіді на питання, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем. 
 
Водночас за обставинами цієї справи представник Єсаулова І. М. вчинила оспорюваний правочин за наданими їй повноваженнями, про що свідчить видана на її ім`я Товариством довіреність від 17 серпня 2010 року, а тому позивач не довів порушення своїх прав, за захистом яких він звернувся до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від обраного способу захисту. 
 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, однак не може повністю погодитися із наведеними цим судом мотивами для такої відмови, у зв`язку з чим оскаржувану постанову належить змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувану постанову в частині наведених апеляційним судом мотивів (підстав) для відмови у задоволенні позову необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині - залишити без змін. 
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки оскаржуване судове рішення по суті спору змінено тільки в частині наведених судом апеляційної інстанції мотивів (підстав) для відмови у задоволенні позову, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» задовольнити частково. 
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про зарахування зустрічних однорідних вимог - залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк  	
 	О. М. Ситнік