Номер провадження: 22-ц/813/2957/25 
Справа № 499/1215/24
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р. М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Назарової М.В.,
суддів:                                                   Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря                             Соболєвої Р.М.,
учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 
на ухвалу Іванівського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року, постановлену Іванівським районним судом Одеської області у складі: судді Тимчук Р.М. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

21 жовтня 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яку мотивував тим, що 25 січня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області за актовим записом № 5.
Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 28.10.2019 по цивільній справі № 499/707/19 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , відновлено позивачу дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 ». Їхній син, ОСОБА_6 , залишився проживати з матір`ю.
Починаючи з травня 2021 року ОСОБА_8 із сином стали проживати та вести спільне господарство із ОСОБА_1 .
13 серпня 2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 13.08.2024. 
Під час шлюбу в них народилася донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 28.07.2022 року, та син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 20.08.2024 року.
На теперішній час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_6 , донькою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_10 проживають однією люблячою сім`єю, в якій панує підтримка, повага та взаєморозуміння.
Біологічний батько ОСОБА_6 , ОСОБА_3 не намагався ніяким чином брати участь в житті свого сина, він не проявляє зацікавленості у розвитку дитини, не бере участі у її вихованні, не слідкує за успіхами, станом здоров`я, не приділяє уваги фізичному та духовному розвитку, освіті та підготовці до самостійного життя. Зокрема, не забезпечує належного харчування, медичного догляду та лікування, що негативно відображається на фізичному розвитку дитини, створюючи умови, що шкодять її інтересам. Покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, посильної трудової, матеріальної допомоги або будь-якої іншої участі у вихованні сина.
Зазначає, що можливість встановлення в судовому порядку факту утримання ОСОБА_1 трьох малолітніх дітей, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , може свідчити про наявність у заявника, який є військовозобов`язаним, потенційного права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
При цьому, реалізація такого права неможлива без встановлення в судовому порядку факту утримання третьої дитини, враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року.
Таким чином, факт утримання трьох малолітніх дітей, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , має юридичне значення, та є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Факт, який просить встановити ОСОБА_1 є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав.
Тому заявник просив суд встановити факт утримання ОСОБА_1 , трьох малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.
Роз`яснено заявнику, що відмова у відкритті провадження по справі в порядку окремого провадження не перешкоджає звернутися до суду за захистом порушеного права у порядку позовного провадження.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що спір щодо утримання неповнолітньої дитини підлягає вирішенню в позовному/наказному провадженні за зверненням уповноваженого суб`єкта одного з батьків, з ким проживає дитина. Заявлені вимоги, безумовно впливають на права та обов`язки біологічних батьків щодо утримання дітей, а тому суд прийшов до висновку, що в даних правовідносинах наявний спір про право щодо утримання дітей, який може бути вирішено в порядку позовного провадження,
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 просить ухвалу Іванівського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права. 
Доводами апеляційної скарги є те, що встановлення факту утримання ОСОБА_1 трьох малолітніх дітей, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , може свідчити про наявність у скаржника, який є військовозобов`язаним, потенційного права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, реалізація такого права неможлива без встановлення в судовому порядку факту утримання третьої дитини, враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року.
Отже, факт, який просить встановити ОСОБА_1 , є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав скаржника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав.
Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено докази ухилення біологічного батька від батьківських обов`язків щодо ОСОБА_6 , оскільки останній не намагався брати участь в житті свого сина, він не проявляє зацікавленості у розвитку дитини, не бере участі у її вихованні, не слідкує за успіхами, станом здоров`я, не приділяє уваги фізичному та духовному розвитку, освіті та підготовці до самостійного життя. Зокрема, не забезпечує належного харчування, медичного догляду та лікування, що негативно відображається на фізичному розвитку дитини, створюючи умови, що шкодять її інтересам. Покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, посильної трудової, матеріальної допомоги або будь-якої іншої участі у вихованні сина.
Вказує, що відсутні доходи ОСОБА_2 , оскільки вона з 30.06.2015 звільнилась та більше не працювала, тому з 2020 року фінансовими питаннями займався ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 – ОСОБА_12 підтримала доводи апеляційної скарги.
Інші учасники належним чином повідомлені, зокрема заявник ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримав 03.05.2025 4:44:34 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 107). Заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджуються рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 108-109), до судового засідання не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Переглядаючи вказану ухвалу суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зазначено, що:
«з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
73. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
74. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
75. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
76. Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. […]
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
82. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
83. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). […]
88. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. […]
суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2024 року справа № 551/812/23 (провадження № 61-9313св24) зазначено, що: «задовольняючи вимоги заяви ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки доведення факту утримання падчерки вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько дитини не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини та безумовно впливає на права і інтереси самої дитини. Такий факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Таким чином, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні/утриманні, а отже, питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батька дитини ОСОБА_8 - ОСОБА_3 та може вирішуватись у межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що: «під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 січня 2023 року в справі № 198/99/15-ц (провадження № 61-7049св22) вказано, що:
«згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. […]
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права».
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У справі, що переглядається заявник просить встановити факт перебування на його утриманні ОСОБА_13 , який є його пасинком та має рідного батька – ОСОБА_3 .
Метою встановлення факту заявник визначив отримання права на відстрочку від мобілізації відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з утриманням трьох дітей.
Юридичний факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право.
Зокрема встановлення факту утримання  ОСОБА_1 дитини дружини від першого шлюбу ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде впливати на права його біологічного батька, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання або неналежне виконання ним своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
За таких умов, питання утримання заявником дитини дружини від першого шлюбу не може вирішуватися безвідносно від дій інших осіб, зобов`язаних їх утримувати, зокрема біологічного батька дитини, а тому, даний факт підлягає встановленню за правилами загального позовного провадження.
За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення юридичного факту перебування на утриманні ОСОБА_1 малолітніх дітей заявлені ним вимоги не є такими, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових або майнових прав заявника, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі ст. 293, 315 ЦПК України.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року (справа №201/5972/22) вже зазначала, що інститут окремого провадження не може використовуватись для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
Докази відсутності у матері дітей доходу протягом певного періоду часу не звільняє її покладеного на неї законом обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей, у тому разі і за допомогою держави у певних випадках, і не робить автоматично заявника зобов`язальною особою з утримання дітей дружити. Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з біологічного батька дітей не стягнуто аліменти в судовому порядку, батьківських прав він не позбавлений, відомості, що він ухиляється від утримання свого сина, суду не надані, проте і за умови доведеності такого вказане не дає суду законодавчої можливості встановлювати таке у справі окремого провадження.
Наведене у своїй сукупності свідчить про те, що викладені в апеляційній скарзі доводи про порушення судом норм процесуального права є помилковими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції правильно витлумачив процесуальне законодавство, що регулює вказане питання, та дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
                                 
                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Дабіжи Олени Анатоліївни залишити без задоволення.
Ухвалу Іванівського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 13 червня 2025 року

Головуючий                                                               М.В. Назарова

Судді:                                                                           В.А. Коновалова

                                                                                      В.В. Кострицький